Obsah

- Takhle to u nich obvykle vypadá…

- Domov, vůle a pokora

- Každý kámoš není kámoš

- Manželství není peklo ani nebe, je to očistec!

- Jaké bylo dětství před sedmdesáti lety a jaké je dnes

- Stokrát opakovaná lež se stává pravdou

- Sranda za každou cenu?

- Dělání, dělání, všechny smutky zahání

- Není holka jako holka!

- Kdo se nebojí čerta, nebojí se ani koně

- Může se člověk rozpůlit?

- Když nejde o sex, nejde o nic

- Každý národ má takovou vládu, jakou si zaslouží

- Lepší je být mladý a zdravý než starý a nemocný

- Medicína versus showbyznys

- Tady už přestává legrace!

- Sedmilháři

- Věřili jste pánům Zapletalovi a Měšťákovi?

DUEL

Hovory nejen o medicíně a showbyznysu

Text © Miloš Zapletal, Jan Měšťák, 2022

Ilustrace © Svatopluk Zapletal, 2022

Foto na obálce © Robert Tichý, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8293-0

Miloš Zapletal

Janu Měšťákovi,

Jan Měšťák

Miloši Zapletalovi

Takhle to u nich obvykle vypadá…

MILOŠ: To nemyslíš, Honzo, vážně! Vždyť ta holka patří k favoritkám finále! Je krásná, je to osobnost, má úžasnou postavu.

HONZA: Ale to já přece vím, ale také vidím, že má mírně zborcenou páteř a nehezký nos. Pro mě to

není favoritka. Nechci ti to připomínat, ale jsem plastický chirurg!

MILOŠ: Takže by jí měli páteř narovnat a nos předělat, aby se mohla do té soutěže přihlásit?

HONZA: To už asi nejde, ale musíme vidět její nedostatky a říct si o nich. Jde přece o to, aby vítězky Miss měly úspěch i ve světě. A tahle úspěch rozhodně mít nebude!

MILOŠ: Víš co, Honzo, vyřadíme ji tedy ze soutěže, pošleme ji do tvojí kliniky, tam ji předělej a za rok nám ji vrať. Určitě pak vyhraje!

Pan Neviditelný se představuje

Takhle to obvykle vypadá, když se ti dva někde setkají. Tuto knížku sice nazvali DUEL, ale já tomu říkám prostě „Milošovy a Honzovy občasné HÁDKY“.

Víte, kdo je Jan Měšťák? Přece ten věhlasný plastický chirurg, docent, přednášející na lékařské fakultě, emeritní přednosta Kliniky plastické chirurgie, někdejší československý volejbalový reprezentant juniorů a tak dále. Je poněkud staromódní, ale nosí vždy kravatu. Prý i ve vaně. Byl také porotcem Miss, kam jej zavlekl druhý spoluautor této knížky Miloš Zapletal. Ten je důchodce, někdejší skromný a velmi amatérský režisér, učitel, rozhlasový redaktor, manažer na volné noze, dramaturg, ředitel umělecké agentury, scenárista, sepisovatel a samozřejmě prezident Miss.

Já jsem pan Neviditelný. Nevšímejte si mě, stejně jako si mě nevšímali pánové „autoři“. Znám je dobře, téměř všechno o nich vím a jsem zvědav, zda se ke všemu přiznají. Pozor! Nejsou to pouze „Pan Docent“ a „Pan Prezident“. Mají i svá soukromá tajemství, názory a nedostatky. A pokud by náhodou na něco zapomněli, rád jim to připomenu!

Domov, vůle a pokora

To je věru silný titulek. Těžko jej lze přebít. Ledaže bych oběma pánům připomněl, že ze svého domova kdysi odešli. Ale děti zkrátka od rodičů za jiným domovem odcházejí. Někdo dokonce postupně za více domovy, než si vybere ten pravý. Že, pane Zapletale? Každý se ale nakonec do svého rodného sídla rád vrací, aby si zavzpomínal a svým potomkům připomněl, jaké to bylo, když byl také dítětem. Ale děti tomu moc nerozumějí, ze soucitu tátovi sice přikyvují, ale za jeho zády smaží hry na mobilech.

HONZA: Můj táta byl šéfem pražských kin. Byl hrozně hodný a nikdy mě neuhodil. Maminka ale byla metr! Kolikrát o mě přerazila vařečku a často zvyšovala hlas. Nesnášela nespravedlnost, byla v tom úžasná. To mám možná po ní. Když se někde děje něco nespravedlivého, tak křičím. Dokonce mě občas musel umravňovat i profesor na klinice.

Ve škole jsem byl ale hroznej. Často jsem měl dvojky, i trojky z chování. A ostatní známky taky nebyly nic moc. Nejprve mě rodiče chtěli dát do hotelové školy, ale odtud mi kvůli známkám, zejména z chování, na přihlášku ani neodepsali.

Tak jsem se stal jemným mechanikem. Tam jsem se vlastně naučil pracovat s jemnými nástroji, což mi později pomohlo v chirurgii. Taky mě bavila matematika, která mě asi naučila perfekcionismu. Vlastně už na učilišti jsem objevoval své budoucí vlastnosti, které jsem později využil.

MILOŠ: Já jsem to měl těžký. Ve dvanácti letech mi zemřel táta a máma se musela starat sama, nejen o mě, ale i o osmiletého bráchu. To bylo v padesátých letech a pamatuju si, že jsme byli hrozně chudí. Kdyby nám děda s babičkou občas nepřivezli králíka nebo kuře, tak bychom snad maso vůbec nejedli. Možná jen koňský salám, protože byl levný. Ve čtrnácti letech jsem zatoužil žít v zahraničí, asi protože mi maminka často vyprávěla o svém mládí, které prožila v Mnichově, kde se narodila. V roce 1956 samozřejmě nebylo možné do zahraničí jen tak odjet, takže jsem skončil v Handlové na Slovensku na hornické a energetické průmyslovce, protože tam bylo dobré stipendium, kterým jsem se uživil, takže jsem mámě trochu ulehčil. A pro mě to tehdy vlastně bylo zahraničí. Zpočátku jsem to na Slovensku neměl jednoduché. Mezi sto dvaceti slovenskými studenty jsem byl jediný Čech. Z první republiky tam vůči Čechům ještě panovala určitá averze. V papírnictví mi například nechtěli prodat sešity do školy, protože namísto „štvorčekovaného zošitu“ jsem chtěl „čtverečkovaný sešit“. I spolužáci mi zpočátku dávali zabrat: „Čecha do mecha a mecha do Dunaja“ anebo „Čehůň, budeš tancovať tak, ako ti budeme hrať“. Za rok jsem si je ale ochočil. Naučil jsem se výborně slovensky, takže ode mě nakonec spolužáci opisovali diktáty a napovídal jsem jim v hodinách slovenštiny.

HONZA: Já jsem chtěl svojí mamince dokázat, že nejsem ten lump, jaký jsem býval na základní škole. Po vyučení jsem studoval večerně gympl pro pracující, přihlásil jsem se na matematicko- -fyzikální fakultu, protože mě bavila matika. Ale při přijímačkách mně dali logaritmy, a ty jsme na gymplu nebrali, a tak jsem musel narukovat na vojnu. Po návratu z vojny jsem dal přednost medicíně před Institutem tělesné výchovy, o kterém jsem jako úspěšný sportovec také uvažoval. Vím, že tvoje cesta byla úplně jiná, ale oba naše životy vlastně ovlivnily maminky.

MILOŠ: Ve mně máma probudila lásku k umění, legraci a k pořádání různých akcí. Začalo to už v první třídě. Narodil jsem se totiž Prvního máje, kdy po Vlašimi chodil prvomájový průvod. Rodiče mě oblékli do svátečního, dostal jsem dárky a z balkónu jsem sledoval dechovku a děti, které mi z průvodu mávaly. Tehdy jsem si myslel, že je ta sláva na počest mých narozenin.

Později jsme dětem s bráchou hráli loutkové divadlo. Vstupné byla jedna koruna, aby bylo na zmrzlinu. Také jsem při rodinných sešlostech rád bavil příbuzné. Dokonce jsem se naučil kouzlit, čímž jsem si získal i „umělecký“ respekt.

Odmala jsme s bráchou milovali cirkus. Když přijel jednou za rok do Vlašimi, chodil jsem s cirkusovým průvodem po městě. Takhle tehdy cirkusáci lákali lidi na večerní představení. Utekl jsem vždy ze školy a motal se kolem cirkusáků, když stavěli stan. Večer mě vzali nahoru ke kapele a v manéži se pak odehrávaly moje dětské sny. Můj brácha Sváťa u cirkusu dokonce nějakou dobu pracoval. A později se z něho stal umělec. Maluje, kreslí a vydává knihy, doplněné svými kresbami. Ostatně i do této knihy pořídil zajímavé kresby.

HONZA: Probůh, já a umění, kdepak! Už jako puberťák jsem byl docela nemotorný. Na tváři samý uher, zamindrákovaný, prostě motovidlo. Díky tátově práci jsem se jednou ocitl na konkurzu do filmu, který natáčel Jan Šmíd. Měl jsem rozveselit nějakou dívku, ale před filmovým štábem jsem dostal hroznou trému, a tak jsem vyhrknul, že to nedokážu. „Dobře, tak ti pustíme hudbu a se slečnou nám zatancujete.“ Protože jsem ještě nechodil do tanečních, tak jsem se tam motal, prostě jsem „šlapal zelí“. Režisér to raději přerušil a řekl mi, že pro natáčení filmu ještě musím dozrát. No zkrátka jsem se tehdy doslova propadl hanbou.

Byl jsem však založený sportovně. Nejprve jsem hrál házenou a potom volejbal. A měl jsem docela úspěchy. Dokonce jsem už od patnácti let hrál v nároďáku. Byl jsem i kapitánem volejbalového družstva dorostenců. Dokonce jsem se dostal i do širší nominace na olympiádu. Později na vojně jsem byl v mužstvu Dukla Kolín. Volejbal jsem hrál až do pětasedmdesáti let. Mezi volejbalisty mám hodně kamarádů a dodnes se občas scházíme a my starší vzpomínáme.

Pro sport a vůbec pro život je důležitá vůle. Bez ní bych nedosáhl ve volejbale ani v medicíně ničeho. Vůli, cílevědomost, ale i pokoru musí mít člověk i v práci. Bez těchto vlastností se lze v životě prosadit jen stěží. Například Jaromír Jágr musel mít obrovskou vůli, aby se stal jedním z nejlepších hokejistů na světě. Emil Zátopek, Martina Navrátilová a další. V medicíně například Bohdan Pomahač, který kdysi patřil k mým studentům na fakultě. Anebo profesoři Pavel Pafko, Jan Pirk, Pavel Kolář a další. To všechno jsou lidé, kteří museli mít ve své profesi obrovskou vůli, museli být cílevědomí, ale jsou i pokorní.

Medicínu jsem začal studovat až po vojně. Pamatuju si, že do třetího ročníku jsme postoupili pouze dva z dvaadvaceti studentů. Každý rok jsem bral prospěchové stipendium. I když si nemyslím, že jsem něco výjimečného, jsem přesvědčen, že právě vůle a odhodlání, a možná i vrcholový sport, hrály tu největší roli v tom, že jsem úspěšně vystudoval. A také přesvědčení, že člověk zvládne všechno, když chce. Pokud nechce, zůstane tím, čím je! Bylo jistě také zvláštní, že před žádnou zkouškou jsem nikdy nespal, abych si zopakoval vše, co jsem se několik měsíců učil. Nešlo to pravidelně, protože volejbal, slunce a holky pravidelnosti absolutně bránily.

MILOŠ: Myslím, že i já jsem měl alespoň zčásti podobné vlastnosti, přestože jsem zdaleka neměl takové výsledky jako ty. Ale když jsem se například odvážil přihlásit z hornické průmyslovky na Slovensku na novinářskou fakultu Karlovy univerzity v Praze, musel jsem mít poměrně silnou vůli.

Moc pokory ve mně asi není, ale cílevědomost ano. Nechci to probůh srovnávat s úspěchy nejlepších sportovců, lékařů anebo umělců, ale bez cílevědomosti by se mi asi nepodařilo koncem osmdesátých let obnovit Miss Československa a vytvořit z ní jeden z nejúspěšnějších zábavných programů. Bez cílevědomosti bych určitě nedokázal zrekonstruovat polorozpadlý statek na fungující a oblíbenou Farmu Blaník, zaměřenou především na rodiny s dětmi. Ale ta pokora je ve mně vlastně taky. Zatím se považuju jen za „sepisovatele“, nicméně kromě několika knížek, včetně tohoto DUELU, mám další cíl, a to napsat i zajímavý román. To už bych mohl být i spisovatelem.

HONZA: Jak tě znám, určitě se ti to podaří. Máš totiž ještě jednu důležitou vlastnost. Dokážeš svoje nápady a aktivity dotáhnout až do konce. Zkrátka ti nechybí „koncovka“.

Každý kámoš není kámoš

Kámoš, kámoš, to se snadno řekne. Já, protože jsem Neviditelný, žádný kámoše mít nemůžu. Co by to bylo za kamarády, kdyby na sebe neviděli? A teď dávejte dobrý pozor, jak pan „profesor“ Zapletal učí pana docenta Měšťáka kamarádství!

MILOŠ: Můj první kamarád byl můj bratranec Karel. Asi to bylo i tím, že k nám do Ostrova, kde jsem vyrůstal u dědy a babičky, Karel často jezdil. Byli jsme tam o víkendech a o prázdninách. Vzpomínám si například, jak jsme trápili cvrčky. Byli jsme hloupí kluci a navíc před sedmdesáti lety se o ochraně přírody moc nemluvilo. Plazili jsme se pod mezí a poslouchali cvrlikajícího cvrčka. Našli jsme tak jeho domov, což je vlastně díra ve stráni. Strčili jsme do ní stéblo trávy a tím jej lechtali. A protože cvrček lechtivej je, vylezl a my jsme ho chudáka dali do krabičky od sirek a přinesli domů na zahradu, aby nám tam cvrlikal. Anebo jsme chytali chrousty, tehdy jich ještě bylo dost. K noze jsme chudáku chroustovi přivázali nit a nechali jej kroužit jako vrtulník. Když jsme dostali rozum, tak jsme se za to trápení brouků strašně styděli. Bratranec Karel byl můj velkej kamarád a vlastně jím zůstal až do smrti.

V dětství a jinošství jsem měl ještě jednoho velkého kamaráda Slávka Urbana ve Vlašimi, kde jsem tehdy s rodiči žil. On doma občas tátovi šlohnul pár cigaret a chodili jsme je kouřit do parku. V trafice jsme „jako“ chtěli tátovi koupit cigarety. Starej Špelda nám prodal stovku partizánek v krabici a my jsme si je schovali v parku do terasy mezi kameny. Když jsme si pro ně druhý den přišli, cigarety byly rozmáčený, a tedy k ničemu. Starej Špelda řekl o těch koupených cigaretách mému tátovi a já za trest musel klečet v koutě. Pomstili jsme se mu ale. Kamarádovi jsme dali pětikorunu, aby u něj koupil „kulatý čtverečky“. Ten panečku kluka hnal, ale my jsme na něj dělali dlouhej nos.

HONZA: Vždyť jsi militantní nekuřák.

MILOŠ: To jsme ještě byli hloupí, znáš to. Jindy jsme měli průser s rachejtlema. Tehdy koncem čtyřicátých let… Bože, už je to skoro třičtvrtě století!… byl ve vlašimském parku vždy na Prvního máje velký ohňostroj. Myslím, že tehdy se ohňostroje normálně nedělaly, ale u nás byla fabrika na náboje Sellier & Bellot, tak ohňostroje pořádali oni. No a my hlupáci jsme druhý den hledali v parku nevybuchlé rakety. Jednu jsme se snažili zapálit a kamarádovi to ustřelilo dva prsty. Já jsem byl naštěstí opodál, tak jsem jen pár dní neslyšel.

HONZA: Já jsem měl spíš kolem sebe partu kluků. A strašně často jsem se pral! Nějakou partu jsem měl v dětství a mám ji i v dospělosti. Mám také kamarády z volejbalu, který jsem celý život hrál. Byla to bezvadná parta, trávil jsem s nimi několik dnů v týdnu na hřišti, někdy jsem s nimi byl i při nějaký oslavě, ale že bych měl životního kamaráda jako ty, to jsem neměl. Nepotřeboval jsem jej.

MILOŠ: Ty jsi člověk, který nesnese, aby mu někdo pomáhal, který je přesvědčený, že si umí pomoct se vším sám, se vším na světě. A proto si myslím, že nemůžeš mít pořádnýho, opravdovýho kamaráda. I když dneska už asi jo, protože my jsme vlastně poměrně velcí kamarádi, přestože skřípeš zubama, když si ode mě občas necháš poradit a já mám pocit, že jsem ti třeba trošku v něčem pomohl. A samozřejmě naopak.

HONZA: Třeba ty jsi pro mě kamarád, velkej. Jednou jsem jel za jedním známým do Třince, slavil padesátiny. Čtyři hodiny tam, pogratuloval jsem mu v hospodě, a pak zase čtyři hodiny zpátky. Takových lidí je v mým životě málo. Vy s Hankou k nim ale patříte.

MILOŠ: Půjč mi prosím kapesník, abych mohl utřít slzu…

HONZA: Děláš si legraci, ale opravdu tě mám rád, protože s tebou mám soucit, chacha...

MILOŠ: Jak kdysi říkala moje pětiletá vnučka Kristýnka: „Miloši, já jsem šudáček, mě nemá nikdo rád!“

HONZA: Jako fór dobrý, ale nestyď se za lásku druhých. Proč myslíš, že jsem při Miss World o půlnoci řval jako lev?

MILOŠ: Protože ses tehdy nemohl dívat na televizi, ánžto to nevysílala. Já jsem odtamtud pár kamarádům a novinářům posílal esemesky. A ty jsi měl radost.

HONZA: Ne, to bylo kvůli tobě. Pro nikoho jiného bych takhle radostí nekřičel. Protože jsem tě poznal, jaký jsi.

MILOŠ: Ale vždyť ani já sám nevím, jaký jsem.

HONZA: Já to ale vím zcela bezpečně. Jsem lékař, poznám úchyla, respektive poruchu osobnosti, ale ty jsi pro mě něco lidsky neuvěřitelného. Snad i proto, kolik dramatických událostí jsi v životě prožil.

MILOŠ: To je na tobě nesnesitelný! Ty víš přesně, jaký jsem já, a víš to jistě i o sobě. Jsi prostě geniální!

HONZA: Znám tě dobře. Vzpomínám si, jaké jsi mi posílal dlouhé maily, když jsem na tom nebyl dobře. Psal jsi je od srdce. Jaké jsi o mě měl obavy před operací kyčlí a tak.

MILOŠ: Dobře, ale to je normální… Máš, dejme tomu, kromě nás s manželkou Hankou vůbec nějaké opravdové kamarády? Takzvaně „na život a na smrt“?

HONZA: No, na život a na smrt asi zrovna ne. Já jsem měl všechny rád kolem sebe, ale abych byl vyhraněný na jednoho člověka, to asi ne. I když to není úplně pravda. Kamaráda poznáš, když ho vidíš nebo slyšíš jednou za dva roky a připadá ti, jako bys ho viděl včera. A to na rozdíl od těch, které vidíš včera, a dnes už neznáš ani jejich jméno.

MILOŠ: A měl jsi kamarády v dětství?

HONZA: Měl, ale ne takové, jaké myslíš. Přiznám se ti, že jsem spíš kamarádil s holkama.

MILOŠ: To není kamarádství, ale balení holek!

HONZA: Nemáš pravdu!

MILOŠ: Podle mě mezi mužem a ženou, i když jsou největšími kamarády, stejně je nějakej sexus, ale jde o to si jej nepřipustit. Já třeba mám celoživotní kamarádku, která se mi určitě vždy líbila, ale nikdy jsem jí to ani nenaznačil. Ani některým jiným kamarádkám. Je ale fakt, že to většinou byly paničky…

Pro mě je kamarádství hrozně důležitý. Teď si uvědomuju, že jsem dřív navazoval silná kamarádství většinou se staršími kluky, protože mi chyběl táta, kterého jsem možná pořád někde hledal. Trochu jsem ho našel v Lojzovi, ale ten už je taky dlouho mrtvý. Oba jsme pracovali na Báňských projektech v Teplicích. Strašně jsme si rozuměli, on byl o třináct let starší a moc dobře mi radil. Byli jsme opravdu velcí kamarádi, zkrátka na život a na smrt. Měl jsem a mám víc dobrých kamarádů, s nimiž to o sobě víme, máme se opravdu rádi. Nicméně takového kamaráda jako Lojzu už nikdy mít nebudu. Nevím, zda mohu za velké kamarády považovat i svého bratra Sváťu a svého nejstaršího syna Petra, ale cítím to tak. Můžeme si povídat naprosto o všem, vzájemně si radíme, pomáháme si. To je pravé kamarádství!

Table of Contents

Takhle to u nich obvykle vypadá…

Domov, vůle a pokora

Každý kámoš není kámoš