Obsah

Prolog

TEHDY

TAK JÁ UŽ PŮJDU

NE PRO JINÝ

CO JE TO ZA BLBOSTI

A UŽ ŠUP SPÁT

VYBRAL SI OSTRAVSKOU

POJĎ SE ZAŘADIT

TAK SI JI UŽ VEMTE

SPÁT JAKO OBVYKLE

CO MÁM NA SOBĚ

KDYBY NEBYLO TEBE

PŘÍBĚHY O ZVÍŘATECH

MÁME JEDNA DRUHOU

HROMADU STARÝCH NOVIN

TISÍC A JEDNU OTÁZKU

O ČEM MLUVÍ

DOSTALA CHUŤ KDYKOLIV

JENOM NA MOMENT

VĚŘILA JSEM MU

JSI KONEČNĚ TADY

JAK SE MÁME MY

SE TOMU ZASMÁLA

A ONA POKRAČOVALA

VESELO S NÍM TAKY BYLO

PŘESTALA KRÁJET ZELENINU

V BATOHU SEŠITY

DALA MI PUSU NA TVÁŘ

V NAPROSTÝ POHODĚ

CESTOU ZE ŠKOLY

TEĎ

TAK JEŠTĚ GARÁŽ

TAK SE SEBERU

VE ZMZRLÝ RUCE

RUM S KOLOU

HNED VEDLE POSTELE

PUSU NA TVÁŘ

JE BEZVADNÁ

BLÍŽÍME SE

KAŽDOU NEDĚLI

LIDI VYSTUPUJÍ

TÍM JSEM SI JISTÁ

ALE HEZKY BAREVNÝ

JAKO NAŠI SOUSEDI

MÍT ČISTÝ MYŠLENKY

OPRAVDU KDYKOLIV

POD MÝM STOLEM

JÍ PŘIPOMÍNÁM DCERU

JEŠTĚ NAKRÁJÍM JABLÍČKO

RUČIČKU NA HODINÁCH

NECHÁME NA ZÍTRA

ALE VDĚČNÁ

BÝVÁ PROVOZ

PÍRKA MALÝCH PTÁČKŮ

ZPÁTKY NA POLŠTÁŘ

ZATÁHNU ZÁVĚS

ZASE TY MĚ

VRÁTIT KE SVÝMU ŽIVOTU

ABY BYLA PŘEKVAPENÁ

KAŽDÝ SE VIDÍ

TO JE POCIT

A NADŠENĚ ČEKÁM

BRÝLE NA NOSE

KOUTEK PUSY

LÍTÁ JAKO SPLAŠENÝ

MÁM V PLÁNU RIZOTO

NEMOTAT POD NOHAMA

EPILOG

Lucie Hušková

SÍMKA

Mamce, že ve mě vždycky věřila.

Copyright © Lucie Hušková, 2022

All rights reserved.

Graphic Design © Nikola Janíčková, 2022

ISBN 978-80-242-8354-8

Lucie Hušková

Prolog

Jmenuju se Simona. Odmalička mi ale každý říká Símka.

Prý že Simona zní na malou holku divně. Tvrdě. Přitom já žádný tvrďák nejsem. Nikdy jsem nebyla, i když bych si to v mnohých situacích přála. Jsem spíš šedá myš, co většinu času prosedí doma. Rozklepaná mezi lidma, nervózní, když něco nedává smysl. O samotě je mi nejlíp. Tam se cítím jistě, tam mám všechno pod kontrolou. Tam se mi nedějou žádný nečekaný zvraty ani dobrodružství. S knížkou v ruce a Mícou na klíně. To je moje.

Jenže občas mi připadá, že mi někdo přichystal jinou cestu. Že je můj život jeden velký paradox. Vtip. Takový ten, co se pronese, ale nikdo se mu nezasměje. Kolem trapný ticho a každý čeká, co já na to. Já na to nic. Co by taky. Beru to, jak to je.

Proto dneska už vím, že i když nejsem tvrďák, dokážu překonat cokoliv. Dneska už mě jen tak něco nezlomí.

Ani moje máma, která mě nenávidí.

TEHDY

TAK JÁ UŽ PŮJDU

„Holka, no.“

Tohle byly první dvě slova, který o mně moje máma pronesla. První dvě slova v mým čerstvě narozeným životě. Žádný slzy dojetí. Ani ohňostroj v srdci. Moje máma mě přijala nijak.

„No tak holka, no. Buď ráda, že je zdravá.“

To zas byly první slova mýho táty. Byl konec osmdesátých let a on stál ve ztichlý chodbě, kam za ním máma z porodního oddělení vyšla, aby mu oznámila, kdo jsem.

Co jinýho jí na to měl říct.

Ani on nebyl nadšený ze skutečnosti, že má dítě. Vždyť jim oběma bylo sedmnáct. Sami byli ještě děti. Táta chodil ven s klukama, máma s holkama. On víkendy trávil na fotbalovým hřišti a ona po nocích snila o Jimu Morrisonovi, jehož plakát zdobil stěnu internátního pokojíčku.

Když jste dva hlupáci a zkazili jste si život, tak teď nefňukejte. To byly zase slova mýho dědy Mirka, tátovýho táty, když mu tehdy přišli tu velkou novinu oznámit.

„Ale jo, já jsem ráda,“ pokrčila rameny máma.

Byla zachumlaná v županu, ze kterýho vykukovala noční košile. Na nohou látkový pantofle, pod očima kruhy. Takhle se před tátou styděla. Sledovala jeho nepřítomný výraz a evidentní nezájem.

„A ty jsi rád?“

„Jo, co bych nebyl,“ odpověděl jí na to táta. „Ale bojím se, že bude řvát jako tur. Holky prej řvou nejvíc.“

Stočil pohled na dveře. Tušil, že tam někde jsem. Nejspíš si představoval moji malou, od pláče rudou hlavu, protože takhle všechny mimina vypadají. Na rozdíl od nich ale moji hlavu už pokrývala hustá změť tmavých vlasů. Stejných, jaký měl na hlavě on.

Najednou se ozvalo uchechtnutí.

„To se, tatínku, pletete. Všichni řvou stejně. Holka jako kluk. Přijdou ale horší věci, to mi věřte.“

Patřilo doktorovi. Bílý plášť, otrávený výraz, na čele pot. Zřejmě spěchal k dalšímu porodu.

Máma s tátou se na sebe podívali a obrátili oči v sloup. Oba si to ale v tý chvíli uvědomili. Takhle to teď opravdu bude už navždycky. Stali se z nich rodiče. Lidi, co už napořád budou muset něco řešit. Táta vzdychl a sáhl po školní brašně, která ležela na lavici vedle nich.

„Tak já už půjdu, Hani,“ houkl na mámu a hodil brašnu přes rameno.

Máma zkoprněla a přitáhla si župan. Na chodbě byla zima.

„Cože? Kam už půjdeš?“

„No vždyť jsem ti říkal, že musím za klukama,“ podíval se na ni táta pohledem, jako že je blázen, že si takovou věc nepamatuje. „Čekají na mě u Pávka. Taková věc se přece musí oslavit,“ zamrkal lišácky a zapnul si bundu.

Na tuhle chvíli se těšil nejvíc – až bude mezi kumpánama za borce. Až se jim pochlubí, že má dceru. Až ji pořádně zapijou. Pávek totiž nalíval všem.

„A to jdeš jako hned teď?“

Máma nevěřila vlastním uším. Vždyť neuplynulo ani deset minut, co se potkali.

„No jo, kluci už sedí. Říkal jsem jim, že jak to zjistím, tak jdu.“

On si z ní snad dělal blázny.

Měla ráda jeho smysl pro humor, to jo, proto se taky nechala pozvat na rande, když za ní před rokem přišel ve zpoceným dresu a se švihácky zvednutým obočím. S kamarádkou Inkou se o víkendech chodily dívat. Ne že by je zajímal okresní přebor. Zajímali je muži. Budoucí otcové jejich dětí. A na takovým místě jich byla velká koncentrace. Všimla si, že i na střídačce lítají fórky, který nešlo přeslechnout. Líbil se jí. Akorát nečekala, že se její představy vyplní tak rychle. A že ji tu teď jenom tak nechá.

„To mě tu jenom tak necháš?“

„Vždyť přece o nic nejde,“ odpověděl táta už trochu netrpělivě.

Máma začínala být zoufalá.

„Neblázni, Jíro. Vždyť jsi teprve přišel. Je jí sotva pár hodin.“

„No právě, ona si toho nevšimne,“ zachechtal se táta.

Máma se nesmála. Její zoufalost se měnila ve zlost.

„A co tu mám, sakra, jako úplně sama dělat?“ zakřičela na něj, zrovna když kolem procházela sestra. Tu si máma pamatovala ze sálu. Milá, ve středních letech, laskavá.

Táta i sestra ztuhli a do ticha se rozezněl pláč novorozence. Tohle bylo moc. Mámu zalil proud emocí a hormonů a bylo jí jedno, že se to nehodí. Bylo jí jedno, že jiná maminka právě brečí dojetím. Jí se chtělo brečet vzteky.

„Nebojte, mladá pani, my to spolu zvládneme,“ snažila se ji uklidnit sestra, která se k nim pomalu vracela. Na konflikty mezi rodiči nebyla zvyklá. Její snaha ovšem vyšuměla do prázdna.

„Hani, co já tady,“ zkusil to ještě táta a zkontroloval hodinky. Tři nula pět. Nejvyšší čas vyrazit.

Tuhle scénu samozřejmě čekal. Samozřejmě že mohl jen tak odejít a nechat ji tady. Věděl, že se mu nic nestane. Že mu zase odpustí. Až si ji za pár dní bude vyzvedávat a přinese kytku, máma bude zase v pohodě. Teď mu to ale přišlo přece jenom trochu blbý.

„Stejně si musíš odpočinout. Já bych tě tu jenom rušil.“

Máma pevně stiskla rty a na okamžik zavřela oči. Pak odevzdaně vydechla.

„Tak si dělej, co chceš.“

Táta se zaradoval. Tak nakonec to šlo přece jenom hladce. Dal mámě pusu na rozloučenou, vesele zamával na sestru a v rychlosti seběhl schody, který vedly ven z nemocnice.

Máma se ani nepokoušela dívat kolem sebe.

Nezajímal ji výraz sestry, která teď stála vedle ní. Bylo jí jasný, že se v něm mísí překvapení a zároveň soucit. Lítost. Nesnášela, když ji někdo litoval. Uvědomovala si, že tohle posrala jenom ona sama.

„Tak já vás, mladá pani, doprovodím na pokoj a nechám vás odpočívat, pojďte.“ Máma ucítila dlaň na rameni. „Vrátím se za váma s miminkem, až bude čas kojení. Zatím se vyspěte.“

Máma jí poděkovala kývnutím.

„Potřebujete sílu,“ dodala sestra po chvíli a významně se na mámu podívala.

Máma to pochopila.

I ona ale cítila, jak na ni padá únava. Byla unavená z porodu. Byla unavená z mýho táty. Z nový role mámy.

Už teď byla unavená z novýho života, který jí právě začínal.

NE PRO JINÝ

Naši bydleli u tátových rodičů v Boršově.

Malá obec kousek od Budějc. Ani ne dvě tisícovky sousedů. V patrovým domku s béžovou fasádou a červenou střechou, kterých je v jihočeských vesnicích naseto po hrstech. S garáží a dvorkem, na kterým bylo vždycky perfektně uklizeno. I přesto, že na něj nebylo z chodníku vidět.

Máme to tu pěkný pro sebe, ne pro jiný, říkala moje babička Alžběta.

K domu patřila i malá zahrádka, kde babička s dědou pěstovali snad všechnu zeleninu, co se tehdy dala k pěstování sehnat. Úplně vzadu stála ohrada vyhrazená pro slepice, králíky a kozu. A úplně vepředu branka, která kvílela, když se otevírala. Nešlo si ji splést. Když jste slyšeli kvílení, bylo jasný, že někdo jde.

Než jsme přijeli z porodnice, babička ještě naposledy zkontrolovala dřevěnou postýlku, kterou děda sundal z půdy, a společně ji nachystali do tátova pokoje. Teď se o něj dělil s mámou a nově i se mnou. Pak nalila štamprle domácí meruňkovice až po vršek a naskládala je na tácek. Tátova mladší sestra, teta Irena, se nervózně vrtěla na gauči a co minutu vyhlížela z okna. Tátova starší sestra, teta Alena, která už měla vlastní děti a bydlela na druhým konci ulice, stála s babičkou v kuchyni a kouřila.

„To s tím nemůžeš dát pokoj aspoň teď, když přijedou s miminkem?“ zahartusila babička, když Alena vyfoukla mohutnou mlhu doprostřed místnosti. Ta zkřivila pusu, cigaretu ale ze rtů vysunula a zamáčkla ji do popelníku na parapetu.

„Už jsou tady!“ zavolala z obýváku teta Irena.

„Už jsou tady,“ zopakovala spíš pro sebe babička a zhluboka se nadechla. Už jsou tady. Na tuhle chvíli dlouho čekala.

Máma mi jednou ve světlý chvíli vyprávěla, že se na mě babička strašně těšila. Odjakživa si přála vnučku. Učila by ji péct koláče, který milovala, starat se o zvířata i zahradu, chodila by s ní po Boršově a ukazovala všechno to zajímavý, co svět kolem přináší. Od tý doby, co jí táta z telefonní budky volal, že jsem holka, nabralo její přání skutečný obrysy.

Babička ještě jednou zkoukla tác, popadla pléd, který měla nachystaný na židli, přehodila si ho přes ramena a vydala se za Irenou. Byl sice začátek května, ale o teple se všem zatím mohlo jenom zdát.

„Alenko, vezmi ty štamprle, prosím tě, já na ně zapomněla. Ať si na Simonku pořádně připijeme,“ houkla babička z verandy. „Já už běžím, abych tu malou nepropásla.“

„Teprve se narodila, a barák už je vzhůru nohama,“ zasyčela teta Alena, ale udělala, co jí babička řekla. Nebyla ze mě nadšená. Vlastně se jí nedivím. Bylo jasný, že kvůli mně přišli její kluci o výsluní.

Babička přiběhla k brance zrovna ve chvíli, kdy děda Mirek pomáhal mámě ze zadního sedadla. Přijel pro nás svojí starou dodávkou, která v našem životě sehraje ještě hodně rolí. Já si hověla v zavinovačce. Táta vytahoval z kufru malou tašku věcí a velký pugét karafiátů.

„No ta je nádherná! Nádherná, děti moje,“ spráskla ruce babička, když máma přišla blíž a nechala ji nahlídnout do uzlíku. Babičce se do očí nahrnuly slzy. I teta Irena, která se třásla vedle, zavzdychala.

„Našeho Áďu s Óďou jsi tolik neopěvovala,“ ušklíbla se teta Alena.

Neměla zájem tuhle šaškárnu podporovat. Zvlášť když šlo o moji mámu. Tác s přípitkem položila na stolek, který stál opodál, opřela se o něj bokem a zapálila si.

„Alenko, co to povídáš,“ ohradila se babička dotčeně. „Adámek s Ondráškem byli taky krásný a miloučký. Já miluju všechny svoje vnoučata stejně. A nekuř pořád.“

Časem se ukáže, že to není pravda. Teď si mě ale vzala od mámy a přiložila na sebe. Už tehdy musela vonět cukrem. Pamatuju si, že babička vždycky voněla cukrem.

„No ty jsi ale kouzelná kočička. No áno, no áno,“ začala na mě žvatlat a Aleninýho odfrknutí si dál nevšímala.

Děda s tátou mezitím vynosili věci domů. Teta Irena se dožadovala, že teď je s chováním na řadě ona. Máma jejich zájem sledovala beze slova.

„Tak tohle já přenechám ženským. Klidně se tu rozplývejte, já si jdu dát panáka,“ utrousil táta, když se vrátil ven a viděl hlouček kolem mě. Zašklebil se na Alenu a vzal si z tácu nejbližší skleničku.

„Na to já slyším,“ přidal se děda. „Hlavně ať je Símka zdravá. Všechno ostatní už přijde samo,“ prohlásil slavnostně, když cinklo sklo o sklo.

Kdyby věděl, možná že by mi tehdy do života popřál i velkou hromadu štěstí.

CO JE TO ZA BLBOSTI

Co si pamatuju, babička měla s mojí mámou odjakživa zvláštní vztah.

Děda byl v pohodě, ten většinou stál stranou a ženských půtek si nevšímal. Chodil do práce, po práci na zahradu nebo štípat dříví do garáže. Babička zaměstnání neměla. Starala se o domácnost a zvířata.

Máma se do Boršova přistěhovala ještě s břichem. Těsně před tím, než jsem přišla na svět. Nic jí tady nepatřilo, nebyla tu doma, takže si moc vyskakovat nemohla. Aspoň tak to vnímala. A babička ji o opaku nepřesvědčovala. Nepřidávala tomu ani teta Alena, která k nám pravidelně přicházela a dirigovala. Táta doma většinou nebyl. A pak už tady nebyl vůbec. Máma zbyla na ty dvě sama.

Nech ten kastrol odmočit, drátěnkou ho poškrábeš. Ta buchta ještě musí do trouby, vždyť je to celý syrový. Co by tomu asi brácha řekl, kdyby viděl Símku tak dlouho pochcanou. Co děláš, takhle se ty plíny nevyměňujou. Tohle bys nosit neměla, jsi snad už máma s dítětem.

Žádná nit na mámě nezůstala suchá. Čím jsem byla starší, tím víc jsem to vnímala.

Jediný, co mě zaráželo, byl babiččin výraz, který u toho vždycky měla. Nebylo mi jasný, proč se tak tváří. Proč její obličej říká něco jinýho než pusa. Babička se u toho pokaždý usmívala.

„Chceme mamince jenom poradit,“ vysvětlila mi, když máma poprvý práskla dveřma.

Jenže na jedný straně stála naštvaná máma, na druhý babička s koutkama nahoru. To mě fakt mátlo.

Vzpomínám si na jeden zážitek. Člověk si v tomhle věku moc nepamatuje, ale něco se mi přesto do mozku zahryzlo.

Když mi byly tři čtyři roky, hrála jsem si v kuchyni na koberečku u topení. To bylo moje místo. Leželo dostatečně daleko od ruchu dospělých a zároveň se z něj dalo pozorovat všechno, co se v kuchyni dělo. Zrovna jsem oblíkala panenku do bílýho kapesníku a chystala jí svatbu. Vtom mě z pohádkovýho světa vytrhla rána jako z děla. Na zemi střepy a ohromná kaluž mýdlový vody. Máma odchází. Babička s rukama v bok. Dívá se na tu katastrofu. Zvedne hlavu. Křičí za mámou. Máma práskne dveřma. Babička stojí a dívá se za ní. Pak se podívá na mě a usměje se. Nevím, jestli mám začít brečet. Chce se mi brečet. Co se děje? Proč ty rány? Tolik střepů. Kde je máma? Ale babiččin úsměv mi říká, že je všechno v pořádku. Můžu si dál hrát. Všechno se spraví, je to jenom trocha vody. Ale kam šla máma?

Když byla kaluž vysušená a střepy posbíraný, babička si zase zpívala. Vždycky to tak dělala, když bylo po hádce. Sypala do mísy mouku a míchala ji s cukrem. Bude švestičkový koláč, Símko.

Pak se máma vrátila.

„Co koukáš?“ osočila se na mě, když procházela kolem a já k ní zvedla hlavu.

„Aninka je nevěsta,“ oznámila jsem jí s ostychem. Mámin tón mě znervózňoval.

„Co je to za blbosti?“ zamračila se máma. „Běž radši dělat něco užitečnýho. Běž k dědovi do garáže, ať si od tebe odpočinu.“

Podívala jsem se na babičku, ta ale nic. Nevěděla jsem, co je to za blbosti ani co jsou to blbosti, ale nechtěla jsem mámu ještě víc naštvat. Vzpomínám si, že mi tehdy bylo divně v břiše. Hodila jsem pannu do kouta, zvedla se a odběhla.

„A ten bordel bude uklízet kdo?“ slyšela jsem ještě mámu.

„Vždyť ji nech, Hano,“ odpověděla jí babička.

Máma zvýšila hlas, ale víc nevím. Otevřela jsem dveře a vydala se na dvůr, za zvukem, který mi naháněl hrůzu.

„Mám jít za tebou,“ snažila jsem se dědovi vysvětlit, když mě zbystřil ve vratech garáže. Vypnul cirkulárku a já se uklidnila.

„Tady bejt nemůžeš, Símko, tohle je pro děti strašně nebezpečný. Běž domů,“ odvětil děda, posunul si na čelo brýle, který mu předtím chránily oči, a prstama očistil piliny, který se na stroji usadily.

Zůstala jsem stát na místě.

Nevěděla jsem, co teď. Kam mám jít. Máma chtěla, abych dělala něco užitečnýho. Potřebovala si ode mě odpočinout. Domů nemůžu. Děda měl ale brýle zpátky na očích a stroj se znova rozječel. Dříví praštělo a s burácením padalo na zem.

„No co tady ještě děláš?“ křikl na mě, když si mě znova všiml.

Já jenom pokrčila rameny.

„Běž. Utíkej dělat něco užitečnýho. Já to tu musím dokončit.“

Za dědou ležela hromada dřevěných hranolů. Fakt toho bylo dost. Jenže co mám dělat já? Každý po mně chtěl něco užitečnýho, ale nikdo mi neřekl, co to přesně je. Přemýšlela jsem a nepohla se z místa.

„No co jsem řekl?“

Děda vypnul cirkulárku a vypadal naštvaně.

„Tak běž už, Símko, nebo dostaneš na zadek. Ať jseš pryč, než napočítám do tří. Tak bude to? Jedna, dva…“

Dědovo počítání mě konečně odlepilo od země. Věděla jsem, že s trojkou přijde sekec na prdel. Tohle pravidlo jsem dobře znala. Používali ho všichni dospělí.

Otočila jsem se a vyšla zpátky na dvůr.

Co teď? Na dvoře nebylo do čeho píchnout. Mohla jsem jít na zahradu a podívat se na zeleninu. Jenže na tý nebylo nic užitečnýho.

Tak co teda?

Slepice, napadlo mě najednou. Slípky jsem měla ráda. Ke zvířatům tíhnu odjakživa. Jsou to čistý duše. Lepší než lidi, nikdy tě nezklamou. Jako dítě jsem je ale milovala prostě proto, že byly exotický. Takový živý panenky.

Vydala jsem se teda ke kurníku. Babička s dědou chovali početný hejno, skoro dvacet kusů slepic. Dřevěný kurník stál uprostřed oplocenýho plácku, kde slepice žily, jedly, pily, kadily a trávily čas. Od sebe nás dělily malý vrátka se západkou. Bylo snadný je otevřít. Západka nebyla vysoko a já na ni dosáhla. Právě proto jsem to měla zakázaný. Lákalo mě to pokaždý, když jsem šla kolem. Stačilo vytáhnout západku z očka a proniknout do slepičího království. Dostala jsem vyhubováno při každým nepovoleným pokusu. Slepice totiž vždycky využily situace a rozeběhly se po zahradě. Babička, děda i máma pak běhali v předklonu, s rukama roztaženýma, a mezi záhonama je chytali. Pokaždý mi to přišlo strašně legrační. Řehtala jsem se a na závěr dostala co proto.

„To bylo naposledy, Simono!“ křičela na mě máma.

To bylo naposledy, co jsem neodolala a chtěla se pomazlit se slepicema.

„Naposledy! Jinak ti příště urazím pazouru.“

Nevím, co to znamenalo, ale z máminýho tónu hlasu jsem vycítila, že je to varování. Že by se mi mohlo stát něco hroznýho. Bylo mi líto, že za slípkama nemůžu, ale provokovat jsem to nechtěla.

Jenže teď byli všichni pryč. Teď jsem tady stála sama.

Zařekla jsem se, že tentokrát si dám pozor. Vím přece, jak vrátka otevřít a rychle je zase zavřít. Všichni přece chtěli, abych dělala něco užitečnýho. A vedle kurníku stál nízký sud s vodou, kde se slepice můžou vykoupat. Ano, to byl můj plán. Já se přece taky koupu každý den. To se musí. To je užitečný. Potěšilo mě, že splním to, co po mně všichni chtěli.

Pustila jsem se do mise. Západka šla z očka vyndat lehce. Rychlostí blesku jsem otevřela vrátka, jenom tak na malou škvíru, abych se mohla protáhnout a slepice neutekly. Postrčila jsem je nohou, aby nepřekážely, svižně jsem vrátka zabouchla a západku vložila zpátky do očka. Hurá! Povedlo se.

Teď bylo na čase ulovit slepice. Chvilku jsem kolem kurníku běhala s rozpřaženýma rukama. To mě pobavilo. Pak se mi ale podařilo jednu slípku zahnat do kouta. Přikrčila se, stáhla křídla a já ji mohla čapnout.

„Žofinko, jdeme do vany,“ sdělila jsem zmatenýmu zvířeti a přiblížila se k sudu.

A hup, slepice se vznášela na hladině.

„Teď se hezky koupej. Já půjdu pro další.“

Vydala jsem se znova na lov. Během pár minut se v sudu tlačilo šest slepic. No jo, ale jak se můžou pořádně umýt, když nemají mýdlo, napadlo mě s hrůzou. Jenže mýdlo bylo doma v koupelně.

Dlouho jsem se nerozmýšlela. Rychle jsem proces s vrátky zopakovala, přeběhla zahradu, dvůr, kolem garáže, kde ječela cirkulárka. Vběhla jsem do domu i se špinavýma botama, na přezouvání nebyl čas. V koupelně jsem popadla mýdlo a utíkala zpátky. Nikdo si mě nevšiml.

„Nesu vám mejdlíčko. Abyste byly čistý.“

Šestice v sudu zakvokala. Ponořila jsem mýdlo do vody a začala s ním masírovat slepičí peří. Hezky od hlavy přes krk, záda až na ocas. Napěnit, co to jde.

Najednou se branka rozletěla. A v ní brunátná máma. Slepice, který zůstaly pořád ještě na zemi, se s vyděšeným kvokáním rozeběhly do stran.

„Co to tady, doprdele, děláš?“ zaječela máma podobně děsivě jako dědova cirkulárka.

„Od čeho jsou ty slepice? Co to máš v ruce?“ vytrhla mi mýdlo z dlaně. „Jsi snad normální?“ zakřičela na mě.

Máma začala slepice oplachovat a postupně je vytahovat ze sudu.

Vždyť já je jenom meju.

„Já je jenom meju,“ vysvětlila jsem mámě nejistě.

Nechápala jsem, co se děje. Co je špatně. Vždyť mě poslali dělat něco užitečnýho. Ani slepice mi na zahradu neutekly.

Facka přiletěla dřív, než jsem stačila zavřít oči. Pamatuju si, že další jsem dostala za hovno na teplákách. Jak jsem se lekla, couvla jsem, zakopla o obrubník a spadla do slepičinců. A ještě jednu za bordel, který jsem nanosila dovnitř, když jsem běžela pro mýdlo. To už jsem se rozbrečela naplno a máma se mnou začala cloumat. Držela mě za ramena a křičela, ať toho nechám, ať jsem konečně zticha. Že jí ze mě praskne hlava. Lomcovala se mnou ze strany na stranu a já pořád brečela, protože jsem se jí strašně bála.

Co bylo dál, si nepamatuju. Rozplývá se mi to. Možná přišel děda z garáže. Možná volala babička z okna kuchyně.

Nevím. Bylo to dávno.

A UŽ ŠUP SPÁT

Moje máma byla hrozně hezká.

Ještě dneska ji vidím, jak se nese. Jako dáma. Ať šla do sklepa pro uhlí, nebo s prádlem přes zahradu. Vždycky houpala bokama a vypadala u toho jako manekýna. Celý život si dokázala uhlídat štíhlou postavu. Jsem ráda, že tohle jsem zdědila po ní. To táta, ten byl rambousek. Tělnatý a vysoký. Široký ramena. Hranatý obličej. Máma byla droboučká a skoro o hlavu a půl menší než on. Dlouhý oříškový vlasy nosila svázaný do drdolu. Milovala žlutou barvu. Takovou tu kanárkovou, která září do dálky. Tý si hned všimnete. Já jsem v oblíkání nikdy tak odvážná nebyla. Máma se módy nebála. Klidně si vzala žlutý šaty a k nim červený lodičky.

Vždycky když se oblíkala do kina, kam s Inkou jednou za čas vyrazily, směla jsem sedět na posteli v naší ložnici a pozorovat ji. Punčocháče, korále, kabelka. Nakulmovat vlasy do vln. Mejkap. Stíny a řasy v barvě noci. Při těchhle chvílích se usmívala celým svým já.