Obsah

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.

- 29.

- 30.

- 31.

- 32.

- 33.

- 34.

- 35.

- 36.

- 37.

- 38.

- 39.

- 40.

- 41.

- 42.

- 43.

- 44.

- 45.

- 46.

- 47.

- 48.

- 49.

- 50.

- 51.

- 52.

- 53.

- 54.

- 55.

- 56.

- 57.

- 58.

- 59.

- 60.

- 61.

- 62.

- epilog

- slovo závěrem

SOFIA LUNDBERGOVÁ

JINÉ ŽIVOTY

Přeložila Karolína Kloučková

OCH EKEN STÅR DÄR ÄN

Copyright © Sofia Lundberg 2019

Translation © Karolína Kloučková 2022

ISBN 978-80-249-4872-0

Věnováno Dagmar, mé krásné, milované mamince

1.

Uplyne minuta, vteřiny jsou příliš dlouhé, než aby se daly spočítat. Listí v mohutné koruně stromu se třepotá a šustí ve větru. Několik listů se uvolní, vylétnou do výšky a pak se snesou k zemi a splynou s červenožlutou mrtvou pokrývkou tvořenou tím, co byl ještě nedávno život. Moře v pozadí hraje svou šumivou melodii. Vítr proniká skrz vlákna oblečení, pod kůži až do nejniternějších zákoutí duše. Chlad. Mrazení. Osamění. Ani koně nechtějí ven, stojí těsně u stěny v přístřešku vzadu na louce. Tu a tam odfrknou, do vzduchu se vznese obláček teplé páry, rozpustí se a zmizí.

Esther má po dlouhé procházce promáčené boty. Na jejich kůži se objevil jasný zvlněný obrys, který stoupá po botách čím dál výš. Ponožky jsou vlhké a ztuhlé. Hýbe prsty na nohou nahoru a dolů. Palce zvlášť a pak ostatní prsty. Malíčky. Pokouší se je oddělit a pohnout jimi samostatně, ne, pořád se jí to nedaří. Ale myšlenky se při tom rozletí. Nemá tušení, na jak dlouho, snad jen na pár vteřin. O těchto sobotách se čas vždycky tak vleče. Tyhle ochromující dny, kdy je stále matkou, to ano, ale bez dítěte, o které by se starala.

Lavička je chladná a tvrdá. Ve stehnech ztrácí cit a vlhkost proniká látkou džínů. Stejně zůstává sedět, opřená o mohutný kmen za sebou, se silnou vlněnou šálou okolo krku. Zakrývá jí i bradu, ústa a špičku nosu. Mraky putují po obloze. Pozoruje je, sleduje, jak se spodní vrstva pohybuje rychleji než vrchní. Vidí je přicházet a odcházet. Do zorného pole jí vletí pták, má natažená křídla a nechá se unášet větrem. Pohupuje se ze strany na stranu, ale přesto se drží rovně. Esther nevidí, co je to za druh ptáka. Je šedohnědý, s velkými špičatými křídly. Možná nějaký dravec, orel? Možná na louce vyhlíží hraboše. Esther přelétne pohledem žloutnoucí trávu, která tu ještě stále stojí v hustých trsech. Jako sveřepá připomínka léta, jež se teprve nedávno muselo vzdát.

Esther se zachvěje při myšlence na krutost lovu. Na hraboše, který pokojně čenichá v uvadající trávě, aby ho vzápětí orel klovl do krku, zabil a sežral.

Je jí taková zima, až se celá třese. Je načase vrátit se domů. Vstane. Než vykročí, stejně jako pokaždé pohladí kmen dubu a srdíčko vyryté v kůře. A tři písmenka v něm. E, její vlastní, A těsně nalepené k jejímu písmenku. A pod nimi další A, maličké. Přejede po písmenkách prstem a spustí ruku k tělu.

Louka, přes kterou kráčí úplně sama, jako by byla nekonečná. Krok za krokem klade nohu před nohu na úzké, blátivé pěšině. Vzdaluje se od dubu a lavičky. Žádné dítě před ní nehopsá a nemává rukama. Žádné kolínko se nerozbije při nešťastném pádu. Nikdo tu nekulhá a nepotřebuje utěšit. Žádné shrnuté punčocháče, které je třeba povytáhnout. Žádné nožičky příliš unavené, než aby šly dál. Žádné ruce se k ní nevztahují a nikdo nežadoní, aby ho poponesla.

Všude jen nehybný klid. Před ní i za ní. Nad ní, kde se ještě stále vznáší velký pták. Esther má ruce svěšené podél těla, ramena trochu povytažená. Dýchá a má dost času, aby vnímala každý svůj nádech. Nespěchá domů, ani trochu. Nikdo tam na ni nečeká.

Vzpomínky na ztracenou rodinu

Četla jsem, že vyrovnat se se smrtí je snazší než vyrovnat se s rozvodem. Možná to zní zvláštně. Ale při rozvodu je tu vždycky nějaké kdyby a nějaké ale. Smrt je definitivní. A málokdy za ni někdo může. Rozvod je spíš jako zanícená rána, která se nikdy nezahojí. Pomalu se plní hnisem a tu a tam v křečovité úzkosti exploduje.

Bylo by to snazší, kdyby jeden z nás zemřel?

Jeden z nás. Jak na to vůbec můžu pomyslet? Je to tak egoistické. Adrian nesmí zemřít. A Alex taky ne. Jestli má někdo zemřít, pak já. To já jsem rodinu rozbila. To já jsem zničila Adrianovi dětství a udělala z něj jedno z těch vykořeněných dětí, které se každý týden stěhují.

Budu víc psát, každý den. Třeba se pak budu cítit líp. Třeba pochopím. Sem můžu psát, co budu chtít, tady nejsou žádné myšlenky zakázané. Tohle je moje verze toho, co se stalo. Jenom moje. Jsou to mé myšlenky a já mám na ně právo. Tenhle zápisník nikdo nenajde, nikdo v něm nebude číst.

Jsem tak unavená. Ze všech starých zkušeností, strachů a pocitů, které na všem, co vidím a slyším, i co si myslím, leží jako tlustá deka. Která mi neumožňuje být nestranná.

I tak se o to chci pokusit, pokusit se pochopit, jak se to mohlo stát. Jak se mohlo všechno pokazit. Když to bývalo tak dobré.

Vzpomínám na naši svatbu. Skvělou a velkolepou svatbu. Byla dokonalá. Přesně taková, jakou jsme si ji přáli. Jakou si ji přál on. Byla jsem šťastná a byla jsem na ni hrdá. Vždycky jsem cítila takovou sílu, když byl spokojený.

Užívala jsem si přípravy. Všechny ty hodiny s Verou, svou nejlepší kamarádkou. Přesně si pamatuju, jak jsme objevily moje svatební šaty.

Obcházely jsme butiky, Vera vytahovala jedny šaty za druhými, samé romantické s kraječkami a nadýchanými sukněmi. A já jenom vrtěla hlavou, věděla jsem, že to nejsou ty pravé. Šly jsme z jednoho salonu do druhého a já už to skoro vzdávala.

Ale nakonec jsme je objevily. Krásné, z pevného lesklého saténu. Klasické. Krémově bílé. S krátkými rukávy a potaženými knoflíčky na zádech. Jakmile jsem je uviděla, věděla jsem, že jsou to ty pravé.

„Ty se budou Alexovi líbit. Ty si vezmu.“

„Sluší ti. Ale jsou hodně usedlé. Takové elegantní a strohé. Důležité je, aby se líbily tobě, ne Alexovi. Třeba by sis mohla zkusit ještě nějaké? Musíš se v nich cítit sama sebou.“

Vera byla neústupná, byla jsem na ni skoro naštvaná. Věděla jsem jistě, že jsou to ty šaty, které mám mít. Exkluzivní, elegantní a luxusní. Všechno, co Alex ocení. A byla jsem v nich nádherná, cítila jsem se silná. Otočila jsem se kolem dokola.

„Tohle jsem já. Alex vidí, kdo skutečně jsem, díky němu jsem sama sebou. Konečně.“

Vera o několik kroků ustoupila, naklonila hlavu ke straně a chvíli si mě prohlížela.

„Asi jo. Jsi nádherná, jasně že si je vezmi, jestli se v nich cítíš dobře. Co vlasy? Určitě bys je měla nechat rozpuštěné. Tvoje vlasy jsou tak krásné, husté a vlnité. Třeba bys v nich mohla mít květiny? Luční květy. Aby to nevypadalo tak stroze.“

Zasmála jsem se.

„Blázníš? Mám mít ve vlasech pampelišky? Nejsme žádní hipíci. Svatba bude v kostele, vlasy musím mít vyčesané. Takhle…“ Vzala jsem do ruky časopis a ukázala několik snímků nevěst s krásnými drdoly.

„Jen jsem myslela…“

Vera se odmlčela.

Pochopila snad už tehdy? Viděla něco, co já ne? Někdy se jí zeptám.

Šaty jsem si objednala, vyšly jsme ven a Vera se do mě zavěsila. Usadily jsme se v kavárně a daly si cappuccino. Chichotaly jsme se, povídaly si, snily. Sladkosti jsem tehdy nejedla, nejedla jsem skoro nic, bylo důležité udržet si do svatby váhu. Bylo důležité, aby bylo všechno dokonalé.

„Pamatuješ si, když jsme byly mladší a ty jsi vždycky říkala, že se budeš vdávat bosá? Na útesu s výhledem na moře, s větrem ve vlasech a sluníčkem ve tváři? Vzpomínáš?“

Vera se usmívala, ale já zavrtěla hlavou. Nezdálo se mi to.

„Ale ne, to jsem určitě neříkala. To sis asi spíš přála ty. Alex i já si to přejeme takhle.“

Zvláštní, že si ten den pořád tak jasně pamatuju, do nejmenšího detailu. Odpoledne s mou družičkou, s mojí nejlepší kamarádkou. A jak jsem se před naší svatbou tetelila radostí.

Na ruce už se mi třpytily diamanty. Musela jsem se zásnubního prstenu lemovaného krásnými kamínky pořád dotýkat. Dostala jsem ho ve chvíli, kdy mě požádal o ruku. Poklekl a přednesl dlouhé vyznání, které si poznamenal na papír. Všechno naplánované do posledního detailu. Kvůli mně. Jak se mohlo stát, že právě já jsem mohla být tak šťastná? Já, která se vždycky cítila osamělá. A teď už jsem najednou nebyla. Někdo mě chtěl mít u sebe. Viděl mě, viděl, co umím, kdo jsem.

Na pláži, kde mě požádal o ruku, jsem z radosti dělala kotouly. Když jsme přišli domů, připnula jsem si do vlasů dlouhý závěs z toaletního papíru. Bláznili jsme, hlasitě zpívali. Snili jsme o naší svatbě. Smáli se a milovali.

Když jsme později seděli v autě cestou na večeři, pověděl mi, že kostel už je zamluvený. Tak dobře mě znal, že věděl, ve kterém kostele bych se chtěla vdávat. I o datu bylo rozhodnuto. Všechno bylo jasné. Také už začal sepisovat seznam hostů, společně jsme pak pokračovali. S nadšením jsme se ponořili do plánování a snění.

Kéž bych se mohla vrátit zpátky v čase a znovu prožít náš svatební den. Hudba, přátelé, štěstí, láska.

Optimismus.

Vzpomínám si na naše první setkání u bočního vchodu do kostela. Natáhl ke mně ruce a objal mě. Šaty byly přesně takové, jaké doufal, že budou. Vlasy vyčesané do nejkrásnějšího ze všech drdolů. Lesklý a hladký, ozdobený jako nějaké umělecké dílo jehličkami s lesklými perlami na konci zasunutými mezi zvlněné pramínky.

Otáčel si mě dokola. A dokola. Spokojeně přikyvoval. Cítila jsem se nádherná. Hlavu jsem držela vzpřímeně, hrdě. Neměla jsem nejmenší pochybnost, cítila jsem jen úlevu nad tím, že jsem našla lásku. Že budu konečně vdaná. Za něho.

V předsíni kostela jsme se vzali za ruce. Nad hlavami se nám rozezněly zvony a my jsme pevně propletli prsty. Jeho ruka byla teplá a velká. Bezpečná. Hleděl na mě očima plnýma lásky a obdivu.

Když se rozezněl svatební pochod, vykročili jsme společně dlouhou uličkou po kamenné dlažbě a všechny oči se upíraly jen a jen na nás.

Kráčeli jsme pomalu, s úsměvem. Vstříc naší budoucnosti.

2.

Venku je ještě tma, když Esther vstane z postele a zavinutá v měkkém flísovém županu tiše přejde do kuchyně. Zívne a promne si oči. Na kuchyňské lince stojí na kulatém kovovém podnosu vaflovač. A miska s metlou. Všechno pečlivě připravené od včerejšího večera. Esther vyndá vajíčka, máslo, mléko, mouku a prášek do pečiva. Vyšlehá těsto a přidá špetku vanilkového cukru. Rozkrájí jahody a banán na malé kousky a přendá je do mističky.

I stůl už je připravený, prostřela to nejhezčí nádobí. Na Adrianově místě čeká hrnek se zlatým nápisem. Stojí na něm I love you. A na dně more than all the stars. Přesně to mu říkává. Mockrát už ho uprostřed noci probudila, když se venku vyjasnilo. Vynesla ho v náruči ven a ukazovala mu oblohu plnou hvězd.

„Vidíš, jak je vesmír obrovský,“ říkávala mu, „vidíš, kolik je tam nahoře hvězd. A já tě miluju víc než to všechno, víc než všechno, co ve vesmíru existuje.“

Pochopí Adrian někdy, jak moc ho miluje? Nejspíš ne. Zapálí svíčky na stole. Ve svícíncích, které Adrian vyrobil ve školce ze starých sklenic od marmelády ozdobených korálky a třpytkami. Bylo jich hodně a ona je sem postavila všechny.

„Už je ráno, mimi?“ Adrian přichází do kuchyně. Táhne za sebou deku a pod paží pevně svírá medvídka. Vždycky, když je unavený, říká jí mimi, máma mimi. Esther se usměje a vezme ho do náruče. Synek jí zaboří nos do krku.

„Už brzy,“ zašeptá Esther. „Brzy vyjde sluníčko. Vidíš, tamhle nad vrcholky stromů už je obloha červená.“

Adrian se jí dívá přes rameno a uvidí vaflovač. Ztuhne a vyvalí oči.

„Vafle!“ vykřikne nadšeně.

„Luxusní snídaně,“ usměje se Esther a postaví ho na podlahu. Začíná být těžký, v zádech je to znát. Už brzy ho ani neuzvedne.

Nalije do vaflovače naběračku těsta. Praská to a kuchyní se line sladká vůně. Adrian stojí u ledničky a tahá za dveře mrazáku.

„Zmrzlinu,“ říká rozhodným hlasem.

„Ne, k snídani ne,“ odpoví Esther a přidrží dveře nohou. Vezme ze stolu jeho talíř a položí na něj teplou vafli. Pak před syna postaví kelímek jogurtu. „Dej si radši trochu jogurtu. Ten je taky dobrý.“

Esther nalije novou várku těsta a zašilhá k hodinám. Ještě hodinu, než budou muset vyrazit. Každou druhou středu si přivstane, aby nebyl spěch. Každou druhou středu musí být všechno dokonalé. Nic se nesmí pokazit, když se mají rozloučit.

Adrian hltavě jí. Když mu položí na talíř další vafli, sama otevře mrazák a vytáhne krabičku se zmrzlinou.

„Jen trošku,“ řekne a mrkne na syna. Adrian na židli poskočí.

„Zmrzlina k snídani, to je paráda!“ směje se.

„Tátovi to neříkej,“ usměje se Esther a přiloží si ukazováček ke rtům.

Jdou pěšky do školky. Esther jen pomalu zvedá nohy. Nemají naspěch, můžou se i na chvíli zastavit a prohlédnout si vlak. Adrian přesně ví, jak funguje, vysvětluje jí to, mluví o trolejovém vedení a napájecích kolejnicích. Esther naslouchá, ptá se. Adrian zná odpověď na všechno a ona žasne nad tím, kolik se toho dokáže takové dítě naučit, když má skutečný zájem.

Pomalu dojdou na místo. Děti a učitelky už sedí v kroužku na podlaze. Esther se omluví. Obejme Adriana, ale on o to nestojí, vymaní se z jejího sevření a vmáčkne se do kruhu. Vesele jí zamává.

„Uvidíme se za týden,“ řekne hlasitě a bezstarostně.

Esther vejde do šatny a zasune kufřík pod Adrianovo místo. Kufřík na kolečkách, ve kterém je všechno, co u táty potřebuje. Medvídek, deka, druhá bunda. Tenisová raketa a boty na gymnastiku. To, co si předávají a co nemají dvakrát.

Poslední, co zahlédne, než odejde, je, jak se Adrian válí po zemi. Šplhá Maje, jedné z učitelek, po nohách. Maja nepřestává zpívat, nenechá se vyrušit, jenom si chlapce trpělivě zvedne na klín a konejšivě ho hladí po zádech.

Maja tráví s Adrianem víc času než ona sama, vídá ho každý všední den. Každý týden.

Esther se kousne do tváře a tu myšlenku zažene, zaplaší to žárlivé píchnutí, které tolik bolí. Pospíchá na vlak a do práce, tašku s počítačem pevně svírá v ruce. Zaplní prázdnotu tím, že si v hlavě prochází, co všechno dnes musí udělat.

3.

Každá druhá sobota, už zase, prázdný den volna. Esther se prochází podél vody a po tváři jí stéká slza. Kapka se jí na tváři krásně třpytí, ale tu bolest, která slzy způsobuje, žádné slunce nevyléčí ani nezkrášlí. Otře si tvář pletenou rukavicí, tvrdě, jako by se chtěla zbavit smutku, který ji už unavuje. Ještě stále ji budí po nocích. A dělá jí takové pytle pod očima, že už se ani nechce o víkendech s nikým vídat, přestože na to teď má všechen čas na světě.

Nejradši má pátek. Ne proto, že je to poslední pracovní den v týdnu, ale protože v pátek může plakat. Bez obav ze zítřejších pohledů a otázek kolegů v práci. V pátek může všechno pustit a klidně nechat oči i tváře zrudnout. Přes víkend to pak vždycky přejde.

Příze rukavice na tváři škrábe, ale ta bolest jí je příjemná. Jsou dny, kdy by to chtěla ukončit, ukončit život. Způsoby sebevraždy hledala na Googlu právě tolikrát jako úzkost a paniku.

Přesně ví, jak to udělá, až přijde den, kdy už to nevydrží. Oběsí se na tom dubu. Na jednu z větví uváže silný provaz, odkopne lavičku a spadne dolů. Jen zřídka tam někdo chodí, takže bude moct umřít v klidu. Zbavit se smutku a bolesti. Zbavit se touhy.

Žaludek se jí sevře. Kdo se pak postará o Adriana? Kdo bude bezpodmínečně milovat každý jeho milimetr? Potřebuje ji. Ona to musí zvládnout.

Všechny ty myšlenky, které se jí honí hlavou, jsou špatné. Dobře to ví. Vytěsňuje je, ale ony se stejně zase vrátí.

*

Vzduch je chladný a jasný. Hladina moře lehce zvlněná větrem se ve slunci mihotavě třpytí. Stromy podél břehu jsou teď úplně žluté, podzim postupuje tak rychle. Esther sleduje, jak se louka přibližuje. Vysoká hnědá tráva. Mohutný dub v zadní části, téměř u vody. Na jednu z větví někdo uvázal provaz. Ne, není to provaz k oběšení, ale na hraní. Houpačka. Na dolním konci je uzel a kus prkna. Děti si na něj stoupnou, odrazí se a ve stoje se houpou. Adrian tu houpačku miluje. Křičí radostí pokaždé, když odstrčí jeho drobné tělíčko, a jen se dívá, jak se vzdaluje a zase vrací. Esther se usměje a skoro ho vidí před očima, jak se se zakloněnou hlavou točí dokola, až mu dlouhé vlásky okolo hlavy odstávají jako paprsky. Když si uvědomí, že tu s ní teď není, smutek ji znovu zaplaví.

Zase ten dech. Slyší ho tak zřetelně, po celou dobu nádechu i výdechu. Je tak těžký, jako by vzduch byl olovo.

Slunce svítí přímo na lavičku a kmen dubu. A ještě pořád hřeje. Esther rukou pohladí hrubou kůru stromu. Přejede prsty po písmenku E i po obou áčkách, opíše tvar srdce. Není to jediné srdce. O kousek výš je ještě jedno, podlouhlé se dvěma ozdobnými R otočenými k sobě, jako by tvořila jeden monogram. Obrázek už není tak zřetelný, nová zelenkavá kůra jako by se chystala dávnou řezbu pohltit.

Esther obejde kmen, na straně otočené k malé zátoce, je ještě jedno srdce. Pamatuje si ho, ale nemůže si vzpomenout, kde přesně ho najít, ani co v něm stojí. Přejíždí rukou po hrbolatém povrchu, pátrá očima, avšak nakonec to vzdá. Srdce asi nebylo vyryté dost hluboko a čas ho pohltil. Pohltil lásku.

Posadí se na lavičku, zavře oči a pustí hřejivé paprsky na svou tvář. Okolo panuje takový klid. Takové ticho.

Vzpomínky na ztracenou rodinu

Nikdy nezapomenu na den, kdy jsme se poprvé setkali. Byl to jarní den, první opravdu teplý. Měla jsem na sobě širokou červenou sukni a holé nohy. Byla jsem tehdy nespoutaná, veselá. Plná nadějí a snů o budoucnosti. Byl to pěkný čas. Ale i smutný, sny o lásce, po které jsem tolik toužila, pořád ztroskotávaly.

Přijel k nám do školy přednášet. Byli jsme plní očekávání. Celý houf mladých lidí snících o budoucnosti umělce. A před námi on, mladý umělec, který se už svou kreativitou živil. Užíval si to, to bylo patrné. Zhlížel se v našem obdivu, nasával ho.

Oblečený byl jednoduše, černé džíny a šedomodrá košile. Tmavé vlasy střižené nakrátko. Hned si mě všiml, na to si vzpomínám. Setkali jsme se očima.

Alexander Lejon. Vtipkoval o tom, že si nedávno ostříhal svou lví hřívu, ale o sílu že tím nepřišel, ta mu zůstala. A bylo to tak, vyzařoval tolik energie a v očích měl jiskru, která uhranula celou třídu.

Moc jsem neposlouchala, co říká, sledovala jsem hlavně jeho pohyby. Ukazoval, jak pracuje na počítači, jak do něj vkládá svoje nákresy a za pomoci Photoshopu je proměňuje v dokonalá umělecká díla. Byl to tehdy nový program. Pro nás naprosto neznámý, on v něm viděl budoucnost. Vrtěli jsme se na židlích, prohlíželi si svoje prsty špinavé od uhlů. Technika, kterou jsme zatím neovládali, nás děsila.

Po přednášce se zdržel, zvědavě nahlížel do našich desek. Nejdéle se zdržel u mě, říkal, že mám mimořádný talent. Jakýsi náboj, který mým obrazům dodává výjimečnost. Byla jsem šťastná.

Ale pak odešel a ten krásný okamžik pominul.

*

Možná by bylo lepší, kdyby se na podzim býval znovu neobjevil. Začala jsem tehdy pedagogickou specializaci, uměleckých plánů jsem se už vzdala. Nejdřív mě nepoznal, potkali jsme se na fakultě na chodbě, zavadili jsme jeden o druhého paží. Zastavila jsem se a pozdravila, ale on šel dál.

Po chvíli se však zastavil a vrátil se.

„Chtěla jste něco?“ zeptal se.

Jenom jsem přikývla, nevypravila jsem ze sebe ani slovo. Bylo zjevné, že má naspěch. Těkal pohledem, podíval se na hodinky.

„Asi jsem se ztratila. Hledám seminární místnost, poradíte mi?“

Zvedl ruku s nějakým papírem a ukázal.

„To je v jiné budově, můžu vás tam doprovodit.“

Jeho pohyb byl tak povědomý, a jeho vůně.

„Už jsme se setkali. Na jaře,“ řekla jsem.

„Setkávám se na přednáškách s tolika lidmi,“ pokrčil rameny.

„V Solhemu, ne tady na univerzitě. Na jaře jsem tam byla na výtvarném kurzu. Taky maluju, i když ne tak dobře jako vy, jen…“

Zastavil se a podíval se na náčrtník, který jsem držela v ruce.

„Vzpomínám si. Ty květiny, byla jste to vy, desky plné květin,“ řekl a ukázal na nedbalou skicu slunečnice na deskách mého bloku.

Přikývla jsem.

„Tak co děláte tady, Slunečnice? Nechtěla jste být malířkou?“

Slunečnice, znělo to tak něžně, když to vyslovil. Nikdy jsem žádnou přezdívku neměla. Vždycky jen své tvrdé, nezkrácené jméno. Esther.

Než jsme se rozloučili, řekl, že mě chce namalovat. A nebyla to otázka. Sehnul se a odtrhl kus vrchní strany mého bloku. Jednoduše si ho vzal, tu část s květinou. A pak si na něj poznamenal moje telefonní číslo.

„Musím si vzít i tu slunečnici, jinak nebudu vědět, čí je to číslo,“ řekl na vysvětlenou a mrkl na mě. Nezeptal se, jak se jmenuju.

Zmizel ve své místnosti s novou skupinou studentů plných očekávání. Zůstala jsem stát s natrženým sešitem a rozechvělým srdcem. Chtěl mě malovat. A také to dělal, mockrát. Můj Alex.

Od toho dne jsem byla jen jeho.

4.

Ticho rozrazí hejno ptáků, kteří se vznesli z koruny dubu. Esther otevře oči, vyděšená náhlým šustěním ve větvích nad svou hlavou. Několik listů se pomalu snáší k zemi.

Dole u vody někdo stojí. Esther přimhouří oči, aby lépe viděla. Je to stará žena s nahrbenými zády. Dlouhé šedé vlasy má stažené do silného ohonu. Hází něco do vody. Esther vstane a přistoupí o několik kroků blíž, opatrně balancuje na kluzkých kamenech.

Vzduchem létají chlebové drobky a dopadají ke skupince kachen, které se po nich lačně vrhají. Stará žena má chleba plný sáček a vytahuje jednu hrst za druhou.

„Aha. Lavička je konečně volná,“ řekne, aniž by se ohlédla.

Esther se zastaví. Váhavě se pousměje.

„Ano. Taky tu sedáváte?“ zeptá se.

Žena se otočí, usměje se a natáhne k Esther ruku se sáčkem.

„Ano, je to moc pěkné místo. Vezměte si trochu a hoďte si. Je to tak osvobozující.“

Osvobozující? Házet chleba do vody? Esther se tváří pochybovačně, nerozumí. Žena sáčkem trochu zatřese a drží ho před ní.

„Je osvobozující odhazovat cokoli. Hrajte si, že je to něco, čeho se chcete zbavit, a uvidíte, jak dobrý je to pocit.“

Její tvář září úsměvem. Okolo očí má hluboké vrásky od smíchu. I tváře má vrásčité, pleť bledou, vypadá skoro průsvitná. Na spáncích prosvítají modré žíly. Oči má malé, lemované zřasenou kůží. Krásně září. Jako by z nich svítilo štěstí, které tam uvnitř sídlí. Nabere hrst drobků a natáhne ruku k Esther.

„Nastavte dlaň,“ vyzve ji.

Esther poslechne. Dostane drobečky a kousky chleba, několik jich upadne na zem. Kachny vystoupí na břeh, přibližují se. Hladové, nebojácné, hrnou se za dobrotou, kterou jinde nenajdou. Esther hází. Natáhne paži za sebe a pak ji obloukem zhoupne vpřed, nechá drobky vzlétnout vysoko do vzduchu. Ta stará žena má pravdu, je to dobrý pocit. Natáhne ruku k sáčku, vezme si další hrst a znovu hodí. Kachny se před ní perou o drobky, zobáky klapou tak silně, že je to slyšet.

„Tomuhle říkám Rinaldo,“ prohlásí žena a ukáže na největšího kačera.

„Hezké jméno, neobvyklé.“

Žena si stáhne pletenou rukavici a holou ruku natáhne k Esther, která ji sevře ve své. Je chladná a nepoddajná.

„Jmenuju se Rut,“ řekne. „Viděla jsem vás sedět nahoře pod tím dubem. Už mockrát.“

„Já vás nikdy neviděla.“

„Ne, nechtěla jsem rušit. Však jste měla napilno s tím pláčem.“

Esther sebou trhne.

„Ale teď už je možná načase s tím přestat, nemyslíte? Vaše oči vypadají jako masové kuličky k jídlu,“ pokračuje Rut a kývne na ni.

„Proč to říkáte?“ opáčí Esther zaskočená jejím netaktním vyjádřením.

Esther si přiloží ruku na oko a pohladí kůži prsty. Rut má asi pravdu. Když se usměje, oči se jí přimhouří tak, že pořádně nevidí. Oči jako masové kuličky.

Rut otočí sáček vzhůru nohama a vysype zbytek drobků. Několik kachen se přiblíží natolik, že se skoro dotýkají jejích bot. Rut sáček zmuchlá a zatrčí do kapsy. Potom si zase natáhne rukavice.

„Ochlazuje se, že?“ podotkne s úsměvem a zachvěje se. Estheřinu otázku ignoruje.

Esther se otočí a pomalu vykročí zpátky k dubu. Zvedne ruku nad hlavu a zamává.

„Ano, trochu, ale pod dubem je ještě pořád teplo, sluníčko hřeje a nefouká tam. Nashle, ráda jsem vás poznala,“ řekne.

Esther se znovu usadí na lavičku a vytáhne svůj zápisník. Bez Adriana už prožila mnoho dní. Každý z nich má svou vlastní čárku na vnitřní straně desek. Je tam plno černých a modrých čárek, čtyři vedle sebe a pátá pokaždé napříč. Skupinky po pěti dnech už zabírají celou stránku, je jich přes tři sta. Brzy bude muset začít na zadní vnitřní straně.

Píše si často, a kam jí paměť sahá, dělala to vždycky. Jedno nebo dvě slova. Několik vět. Dlouhé vyprávění. Jak kdy. Teď píše jen o dávných vzpomínkách. Snaží se ujasnit si věci, správně si vybavovat, nepřehánět. Pochopit, co se stalo. Ale je to boj, všechno se zdá tak nicotné. To špatné nebylo nikdy příliš patrné. Jí ani ostatním. Ale něco tam být přece muselo? Někdy má pocit, že se zblázní. A tehdy přicházejí myšlenky na smrt. Bylo by tak pěkné spát. Jen zavřít oči a už se nikdy neprobudit.

Ale kdo by miloval Adriana tolik, jako ho miluje ona? Musí tu zůstat, nemůže ho opustit. Ne teď. Ne, když to dopadlo takhle.

Přejede po čárkách konečky prstů. Tolik ztracených dní. Dní, kdy se smál, běhal, vyprávěl, učil se nové věci, kdy si natloukl nebo se popral a potřeboval obejmout. Dní, kdy s ním nebyla. Odpustí jí někdy?

Smutek ji užírá zevnitř. Pohlcuje veškerou radost. Knedlík zaseknutý ještě dole pod krkem, v hrudi, a neustále ji tlačí. Jako trvalá připomínka toho, co udělala. Toho, co jiní považují za lehkomyslné a egoistické.

Nejhorší jsou ženy. To ony zvětšují její úzkost neuváženými komentáři, které bodají jako nože, i když jsou vždycky pronesené s pousmátím a hlavou trochu nakloněnou na stranu.

Jaký je to pocit být máma jen na půl úvazku? Není to nepříjemné?

Esther se hlavou opře o kmen a nastaví tvář nízkému podzimnímu slunci. Zápisník uložila zpátky do kapsy, aniž by si zapsala jediné nové slovo. Je na louce sama. Rut zřejmě odešla domů, dole u pláže už ji nevidí a kachny odplavaly.

Společnost jí dělají jen malí ptáčci, ovšem jejich zpěv slábne zároveň s tím, jak ti stěhovaví odlétají. Ptáci stěhovaví a ptáci stálí. Rodiče stěhovaví a rodiče stálí. Děti stěhovavé a děti stálé. Při té myšlence jí přeběhne mráz po zádech.

Pomalu se začíná smrákat, slunce mizí za lesem a do těla se vkrádá chlad. Domů to má daleko a poslední část cesty musí jít po tmě. V bytě se nesvítí, je tam ticho a prázdno. Dveře Adrianova pokoje jsou zavřené jako vždycky, aby tolik nebolelo, že tu není. Jeho pokoj nechává Esther přesně tak, jak ho Adrian opustí. Plný hraček a s neustlanou postelí. Aby se tam vždycky cítil jako doma, aby vždycky věděl, že je to jeho pokoj.

Najednou to v ní hrkne. Upeče šátečky, bude jich plný mrazák, až Adrian přijede. Dobré, sladké šátečky se spoustou marcipánu. Takže si je pak budou moct dávat ke svačině a vymýšlet si při tom pohádky. Už jenom pár dní, než se čas zase rozeběhne.

Kráčí k domovu čím dál rychleji. Tak vida. Ona není žádná máma na půl úvazku. Je máma pořád, každou vteřinu svého života. A je to tak už od chvíle, kdy Adrian přišel na svět. Je máma, která v sobotu večer peče pro svoje dítě šátečky.

5.

Před chvílí pršelo a kaluže na štěrkové cestě se naplnily vodou. Esther mezi nimi kličkuje, jak to jen jde, boty má vlhké a zablácené. I když je bílý den, působí to, jako by se už smrákalo. Slunce visí nízko nad stromy, pracně se prodírá tenkou vrstvou šedých mraků. Chvilky u dubu se budou zkracovat. Asi je to tak dobře, když už je prosinec a je chladno.

V kapse se jí rozezvoní telefon. Zvoní už od rána, ale neměla sílu ho zvednout. Teď to vzdává. Zastaví se a s pohledem upřeným na vodu přijme hovor. Hladina je temná, chladná.

„Ahoj, mami,“ řekne.

„No konečně. Už jsem si dělala starosti, že se něco stalo.“ Estheřina matka má napjatý hlas.

„Ne, proč by se mělo něco stát? Promiň, jen jsem byla v jednom kole.“

„Snad nepracuješ celé víkendy, když je Adrian pryč? Mysli na svoje zdraví. Potřebuješ si taky vyrazit a trochu se pobavit.“

„Potřebovala jsi něco konkrétního?“

„Chci se zeptat, jak to bude o Vánocích. Přijedete všichni společně?“

„Ano, přijedeme. Už jsem ti to přece říkala.“

„Tak to mám radost. Moc rádi tebe, Alexe i Adriana uvidíme, rádi vás tu na chvíli budeme mít.“

„Ne, mami, Alex nepřijede. Jak jsi na to přišla? Jsme rozvedení, to přece víš.“

„Já jen myslela…“

„Tak už nemysli. Přijedu já s Adrianem. To my jsme teď všichni. A musím už končit, nemám čas.“

Ukončí hovor a zastrčí mobil zpátky do kapsy. Chvátá po cestě, až je udýchaná a tváře ji pálí, jak se do nich vlévá krev. Pod paží drží tlustou vlněnou deku. Čepici má staženou hluboko do čela, okolo krku a brady má ovázanou hřejivou šálu. Oči má zarudlé jako každou druhou sobotu. Oteklá víčka ji tlačí, cítí se ochablá a zmožená. Unavená. Včerejší rozloučení bylo bouřlivé. Adrian byl několik dní doma s horečkou a nechtěl odjet. Plakal na zadním sedadle u táty v autě, natahoval ruce ven z okénka. „Mami, mami!“ volal, obličej rudý a na čele krůpěje potu.

Alex stejně vycouval, Esther se za ním rozběhla. Prosila ho, aby zastavil, jen na chvilku. „Stůj!“ vykřikla a natahovala ruce k Adrianovi, přestože věděla, že by měla zůstat v klidu. Měla by se chovat dospěle.

Auto odjelo. Adrianův pláč utichl. Ale v jejím nitru nikoli. Stále ho slyšela.

Lavičku někdo přemístil. Stojí teď o samotě, daleko od dubu. S námahou ji dotáhne nazpátek, takže stojí u kmenu, na té straně, kde je vyryté srdíčko. Na místě, kde jsou oni tři pořád ještě rodina spojená láskou. Adrian není tento víkend ve městě, je u jejích rodičů. U rodičů té Alexovy nové. Nová konstelace obnáší i nové prarodiče. Jsou samozřejmě skvělí, přinejmenším když o nich mluví Alex. Bohatí, úspěšní, chytří a milí. A pokaždé se spolu tolik nasmějí. Adrian se u nich má tak dobře. Když o tom vypráví, Esther si obvykle ztiší hlasitost a drží sluchátko dál od ucha. Jeho slova i opakované vychvalování ji ničí. Všechna ta superlativa, co užívá. Probouzejí v ní pocity závisti, žárlivosti, vyvolávají v ní pocity paniky a viny. Ví, že nic takového cítit nesmí.

„Jsi teď spokojená? Takhle sis to přála?“ ptává se jí Alex na závěr.

Jestli je spokojená? Ne, jak by mohla být?

Nedaří se jí ty myšlenky srovnat, ať se snaží sebevíc. Bez ohledu na to, kolik hodin s nimi tady pod dubem sedí a bojuje. Měla tomu rozumět, znamení byla všude. Ale kdyby jim porozuměla, nebyl by tu Adrian. A Adrian tady být musí. On znamená všechno. Celý její život, všechno, co jí zbylo. On je síla, láska, radost. Svět bez něho je nepředstavitelný.

Takže to takhle muselo být. Je to tak. Bez Alexe by nebyl Adrian.

Zabalí se do deky, pod sebou ji složí nadvakrát, aby k ní z lavičky nepronikal ledový chlad. Lehký vánek od moře přináší pach vodních řas, které sem přihnala poslední bouřka. Pod dubem může konečně dýchat pomalu a hluboce.

„Zase bude pršet. Vidíte, jak je moře temné? Vlastně je to nádherná kompozice, šedá a černá a nejtemnější modř tam, kde se moře dotýká s oblohou.“

Když se hlas ozve, Esther sebou trhne. Vedle ní sedí Rut. Až na kraji lavičky, oči upřené na moře. Kde se tu vzala? Esther musela usnout.

„Pořád samý déšť. Ach jo. A k tomu ta tma,“ postěžuje si Esther.

Rut si přisedne o trochu blíž. Má na sobě starou červenou bundu. Lemy rukávů jsou odřené, plné drobných roztřepených dírek. Pohybuje rameny, nahoru a dolů, a ohýbá hřbety dlaní vzhůru.

„Takovýhle den potřebuje čas od času tučňáka,“ řekne. „Sychravo se tomu říká.“

„Tučňáka?“ Esther na ni hledí nechápavě. „Tady ale žádní tučňáci nejsou.“

Rut se zasměje, trochu zavrávorá a lavička se zakymácí. Postaví se před Esther.

„Takového,“ pronese Paže nechá natažené podél těla, vytáčí dlaně a rameny pohybuje nahoru a dolů. „Nechodila jste jako malá do lyžařské školy? Děti se to učí, aby se zahřály.“

Esther zavrtí hlavou a usměje se.

„Zkuste to, uvidíte, že to funguje.“

Esther se s dekou okolo pasu postaví vedle ní. Natáhne prsty a váhavě pokrčí rameny.

„Pořádně,“ povzbuzuje ji Rut a předvádí pohyb.

Esther se rozesměje, až nakonec dosedne zpátky na lavičku.

„Vždyť mně ani není zima,“ řekne, když se uklidní. „Mám přece deku.“

„Ano, jste na tohle počasí vybavená. Ale nic takového určitě nemáte?“

Rut se rozzáří úsměvem a z jedné kapsy vytáhne malou termosku. Odšroubuje uzávěr, nalije kouřící tekutinu do kalíšku a podá ho Esther. Ta zavrtí hlavou.

„Přece vám nevypiju kafe. Dejte si.“

Ale Rut trvá na svém. Přiměje Esther, aby si kávu vzala, a potom z druhé kapsy vytáhne skládací kelímek. Rozloží ho a naplní kávou.

„Mám s sebou ještě jeden. Vždycky doufám, že tu někdo bude a budu mít s kým promluvit. Jmenuju se Rut. Na vaše zdraví!“ ťukne svým kelímkem do Estheřina.

„Ano, já vím. Viděly jsme se tu před několika týdny. Já jsem Esther.“

Rut si ji dlouze prohlíží.

„Máte pravdu,“ prohlásí nakonec a odvrátí pohled.

Chvíli sedí mlčky. Esther odvine kus deky a položí ho Rut přes kolena. Obě sedí opřené o kmen stromu.

„Zarostlo to tu, měly bychom pár keřů porazit, ať máme lepší výhled,“ řekne Rut nakonec a ukáže směrem k vodě.

„To asi nemůžeme, určitě je to něčí pozemek. Víte, komu patří? Možná obci?“

Rut se zamyšleně usmívá. Vstane a přejde po trávě. Boty jí s čvachtnutím ulpívají v blátě. Esther slyší, jak si pro sebe povídá.

„Tenhle půjde pryč a tenhle a tenhle,“ konstatuje Rut, zatímco prochází mezi mladými stromky. Pak se postaví s rukama v bok.

„Tak pojďte, neseďte jenom. Jde se pracovat,“ zavolá.

U jednoho ze stromů stojí opřená pila. Rut ji přinese a podá Esther.

„No ano, já jsem na to stará, musíte to udělat vy. Jste mladá a silná. Řežte až u země, ať tu nezůstanou škaredé pahýly.“

„Ale… víte to jistě?“ Esther váhá.

„Má tu být výhled na moře. Jako to bylo vždycky, kam mi paměť sahá. Tohle roští krásu jen kazí. Tak řežte,“ prohlásí Rut rozhodně.

Esther se váhavě skloní a začne pilou tahat tam a zpátky. Jde to těžko, zrezivělé ostří každou chvíli uvízne v mladém dřevu. Musí tahat oběma rukama. Nakonec stromek padne. Rut spokojeně přechází ze strany na stranu. Esther se usmívá jejímu nadšení.

Společně tenké kmeny odtahují stranou a skládají na hromadu. Rut se najednou zastaví, chytne si záda, tiše zasténá a na zem dopadne všechno, co dosud držela v rukou.

„Bolí vás něco?“

„Záda,“ odpoví Rut a povzdychne. „Vzdávají to.“

Esther k ní přistoupí a zvedne silnou větev. Obloukem ji hodí na hromadu k ostatním.

„Odpočiňte si, já to dodělám. Jde to rychle.“

Rut vydechne a zvedne ruce nad hlavu.

„Vzdávají to záda, ale já ne,“ prohlásí a zkusí to znovu. Pomalu za sebou tahá ty nejtenčí větve.

Nakonec je všechno pořezané a vyrovnané na hromadě. Esther má zrudlé tváře. Tělesná práce na chvíli zahnala myšlenky. Ale stejně si na Adriana vzpomene.

„Adrianovi by se to moc líbilo.“

„Kdo je Adrian?“

„Můj syn. Je mu pět let.“

„Aha, a kde jste ho nechala?“

Estheřina tvář ztuhne. Přitáhne si bundu těsněji k tělu.

„To je na dlouhé vyprávění,“ zamumlá.

Rut přikývne a pohlédne na moře.

„To tak někdy bývá,“ řekne. „Je čas jít domů, nemyslíte? Je zima. Popovídáme si, až se uvidíme příště.“

Esther jí podá pilu.

„Kde se tu vzala? Přinesla jste ji?“

„To je taky na dlouhé vyprávění.“

„Přijdu přespříští sobotu, přibližně ve stejnou dobu. Budete tady?“

Rut přikývne.

„Určitě. Nemám toho jinak moc na práci.“

Vzpomínky na ztracenou rodinu

Byl to náš první společný slunovrat. Louky byly v plném květu. Všechny ty žluté, růžové a bílé okvětní lístky lákaly k vybrané hostině motýly, kteří přelétali z jednoho květu na druhý, tak lehoučce a ladně na nich přistávali! Když jsme se rozběhli trávou, vzlétali ve velkých krásných hejnech. Země byla suchá a teplá a my běželi bosí. Naše ručníky ležely na útesu u vody těsně vedle sebe. Zmuchlané a vlhké od těl, která se pořád dokola nořila do chladného moře a pak u sebe hledala teplo.

Už jsem nemusela trhat devatero kvítí a ukládat si je pod polštář. Už jsem ho měla. Bylo to tak báječné, tak neskutečné štěstí!

Udělali jsme si piknik, jen pro nás dva. Alex všechno zařídil, připravil pro nás jídlo. Krásně naservírované na pravém porcelánu. Vzal s sebou krajkový ubrus. A stříbrné příbory. Jedli jsme a povídali si a čas jako by se zastavil.

Honil mě ve vysoké trávě na louce. Utíkala jsem. Byli jsme skoro nazí, já v bílých bikinách, on v plavkách. Nestarali jsme se o to, když jsem byla s ním, cítila jsem se ve svém těle vždycky bezpečně. Ne jako předtím, kdy jsem na něm neustále hledala a nacházela jen nedostatky.

Točila jsem se dokola, utíkala před ním, za ním, okolo něho. Natáhl ruce, podařilo se mu chytit mě do náruče. Líbali jsme se, on šel pořád dál, já couvala. Přitlačil mě ke kmeni dubu a vsunul mi ruku pod kalhotky, stáhl mi je úplně. Protestovala jsem, ale on se jenom smál. Říkal, že všichni slaví slunovrat, že nikdo nepřijde. Že se nemám bát. Vždycky mě líbal tak bezstarostně, jako bych mu patřila, a já to milovala. Byla jsem jeho.

Potom jsme leželi nazí pod dubem. On s nohama i rukama nataženýma, vůbec si nedělal hlavu se svou nahotou ani s tím, co jsme před chvílí dělali. Já vedle něj s hlavou na jeho hrudi. Měl kůži zvlhlou námahou, kapičky potu se na slunci leskly. Voněl sluncem a mořem. Vzpomínám si, že jsem se na něho nemohla vynadívat. Byl to nejkrásnější, co jsem kdy viděla.

„Vidíš to srdíčko tam nahoře?“ zašeptala jsem.

Bylo to jako znamení. Do kmene dubu někdo vyryl srdíčko. Alex mě nejdřív neslyšel. Spal a z nosu mu vycházelo tiché pískavé chrápání.

Políbila jsem ho na krk a ucítila na rtech jeho slaný pot. Otočil se.

„Zajímalo by mě, kdo ti dva byli, jak se jmenovali. Co tu dělali?“ pokračovala jsem udiveně.

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.