Obsah

PŘEDMLUVA

1 CESTA Z DOMÁCÍHO VĚZENÍ

2 MOC EMOCÍ

3 AUTORITY NEJSOU VZORY

4 NA PUBERTU NENÍ NIKDY POZDĚ

5 BUĎ PŘÍČINOU, NE NÁSLEDKEM

6 NIČIVÁ I TVOŘIVÁ SÍLA MYSLI

7 MNOHO FOREM SEBENIČENÍ ANEB CO NÁS ZABÍJÍ A NEPOSILUJE

8 EMOČNÍ DRAMATA JAKO SPORT

9 LÁSKA POZEMSKÁ – MEZI NEBEM A PEKLEM

10 JAK Z TOHO VEN – ANEB VŠICHNI MUSÍ KE ZPOVĚDI

11 JSME TU JENOM NA CHVÍLI ANEB SMRT JAKO SOUČÁST ŽIVOTA

12 KAŽDÝ MÁ SVŮJ PŘÍBĚH

DOPORUČENÁ LITERATURA:

PŘEDMLUVA

Být sám sebou je základ spokojeného života. Přesto ho většina z nás vnímá jako naprosto prázdný pojem. Ti, co tento termín používají, se často tváří, že vědí přesně, o co jde, přitom je jen tak málo těch, kteří to skutečně umí a žijí. Být sám sebou by měla být ta nejpřirozenější věc na světě, tak proč je pro nás tolik těžké ji uchopit? Může vůbec člověk nebýt sám sebou? A musí se to naučit? Nebo je to něco, co je třeba v sobě jen probudit? Osobně si myslíme, že být sám sebou je přirozené jako proud řeky. Není třeba ho tlačit. Avšak je nutné, aby řeka měla volnou cestu a nebyla uměle odkláněna, přehrazována nebo brzděna.

Během našeho dětství a výchovy nám byly vkládány a podsouvány vzorce toho, jak bychom se měli chovat a žít, dostávali jsme nesčetně příkazů a zákazů, doporučení, „dobrých“ rad a životních mouder od rodičů a vychovatelů. Tím se tok našeho vývoje nutně začal vychylovat ze svého přirozeného koryta nebo bylo toto koryto zanášeno různými překážkami. I to je však nevyhnutelná součást růstu a dospívání a díky těmto překážkám jsme získávali sílu a schopnost se přizpůsobovat stále se měnícím vnějším podmínkám.

Teprve ve chvíli, kdy dospějeme a začneme pociťovat, že toužíme být více sami sebou, v souladu se svou hlubší podstatou, jsme připraveni podívat se kriticky na svou dosavadní cestu, začít vnímat ony překážky toku a postupně je jednu po druhé odstraňovat. Být sami sebou se nemusíme učit, ale musíme odstranit všechno, co nám v tom brání. Když to uděláme, poteče řeka sama, svým přirozeným tempem, svou přirozenou silou, svou přirozenou cestou… Když to uděláme, začneme opravdu žít a být tím, kým jsme se měli stát, aniž bychom se o to museli snažit.

Když jsme se před několika lety poprvé potkali, přicházeli jsme oba z naprosto odlišných cest. Jeden z nás měl za sebou dlouhou cestu duchovního hloubání, zatímco ten druhý prošel mnohaletým obdobím psychických problémů, hledání identity a bojem s úzkostmi a fobiemi, které ho postupně přivedly ke studiu biologie a psychologie. Každý z nás hledal odpovědi na důležité životní otázky. Zatímco jeden (Honza) zkoušel najít sám sebe a smysl života intuitivně, ten druhý (David) se o to pokoušel racionálně. Když jsme spolu poprvé vedli dlouhé hovory o životě, každý z nás hájil tu svoji cestu a trochu skepticky pohlížel na cestu toho druhého. Čím více jsme se však poznávali, tím více jsme začali chápat, že oba mluvíme o tom samém, oba máme stejný cíl, jen každý se na něj koukáme z jiného úhlu. A tím více jsme se také postupně vzájemně ovlivňovali a obohacovali.

Oba jsme se už v té době věnovali práci s lidmi a stále více jsme si uvědomovali, že je velká škoda oddělovat analytický přístup od toho duchovního a že by bylo naopak velmi přínosné tyto dva přístupy propojit. Po naší první společné přednášce jsme začali pořádat pravidelné terapeuticko-seberozvojové semináře a online přednášky, zatímco jsme každý dál nezávisle působili ve své poradenské činnosti, Honza jako životní kouč a David jako terapeut. Během této doby jsme si stále častěji uvědomovali to, že všichni do jednoho řešíme ve své podstatě to samé, a sice jak najít odvahu být sami sebou. Všechny naše problémy totiž vznikají tím, že si nedovolujeme prožívat to, co cítíme, nedovolujeme si říkat to, co si myslíme, a nedovolujeme si dělat to, co chceme – tedy z mnoha různých a často spletitých důvodů si nedovolíme BÝT SAMI SEBOU.

Tato kniha je souhrn všeho, co jsme se naučili, co jsme si ověřili a co nám nejvíc pomohlo. Doufáme, že něco z toho pomůže i vám.

1
CESTA Z DOMÁCÍHO VĚZENÍ

Abychom mohli plně pochopit to, kde jsme teď a proč, musíme se chtě nechtě proti proudu (času) vrátit k prameni – do svého dětství. Zde můžeme najít mnoho odpovědí na naše současné otázky, opakující se problémy a naše největší dospělá trápení, která se nejčastěji týkají mezilidských vztahů, práce, peněz, sexuality, sebehodnoty a sebevědomí. Je velmi důležité, abyste porozuměli své historii, ze které vzešly všechny naše současné názory, vnímání světa a pohled na to, jak chceme žít, co si můžeme a nemůžeme dovolit, kde jsou naše hranice a možnosti.

Rodiče jsou našimi prvními průvodci, jsou celým naším světem a my zcela automaticky přejímáme jejich optiku, skrze kterou se učíme vidět vše kolem sebe. Posloucháme je a nasloucháme jim, čímž nasáváme nejen svůj mateřský jazyk, ale také způsob, jakým o věcech a lidech mluvíme, a tím i smýšlíme. Zpočátku rodičům bezmezně důvěřujeme a potřebujeme jejich ochranu, vedení a lásku. Postupně ale objevujeme, že svět je více než oni, a začínáme se ptát. A ptáme se hodně, protože všechny malé děti jsou zvídavé. Většinu odpovědí, které od nich dostáváme, nezpochybňujeme a tím si tvoříme základní představu o životě. Tím vznikají v naší mysli neuvěřitelně hluboké dráhy, do kterých v dospělosti automaticky najíždíme, aniž bychom si uvědomovali, jestli jsou pro nás dobré, nebo ne, a děláme to zejména ve chvílích zvýšeného stresu, v těžkých životních situacích nebo dobách velké nejistoty.

V momentě, kdy začneme dospívat a vzpouzet se proti do té doby absolutní autoritě svých rodičů (či opatrovníků), jsme však již přijali většinu jejich programů a vzorců za své, jen si to vůbec neuvědomujeme. A tak i když máme v pubertě pocit, že se od nich chceme lišit a oddělovat (což je zdravé i nutné), oddělujeme se již s hluboce zakořeněnými přesvědčeními, která se uhnízdila v našem podvědomí a kterým vlastně věříme, i když si to na vědomé úrovni zatím nemyslíme.

Patnáctiletý člověk, který právě prochází silnou pubertou, svoje rodiče zřejmě považuje za trapné, stále více s nimi v mnoha věcech nesouhlasí a mnohdy se snaží dělat všechno naprosto opačně než oni. Zároveň u toho hlasitě proklamuje, že nikdy nebude jako oni. Je skálopevně přesvědčený o tom, že když se chová a přemýšlí jinak než oni, zvítězil už nad jejich vlivem a vymanil se mu. Jenže si zatím neuvědomuje, že základní představy o životě, vztazích, penězích apod. už jsou dávno vytvořené a začnou se ozývat teprve později, až se sám stane plně dospělým.

Proto tolik lidí v dospělosti dělá to, co se jim nelíbilo na jejich rodičích. „To je strašný, já už se začínám chovat přesně jako moje máma, i když jsem si vždycky říkala, že nikdy nebudu jako ona.“

Základní problém je v tom, že téměř nikdo nežije podle toho, jak by opravdu chtěl, ale nejčastěji buď zcela kopíruje život svých rodičů (či opatrovníků), nebo se snaží žít úplně opačně. V obou případech se s nimi ale stále (často nevědomě) srovnává či bojuje, což mu znovu znemožňuje uvědomit si, co chce on, a podle toho jednat. V obou případech tedy nejedná svobodně, z vlastní vůle, nýbrž se pouze přizpůsobuje jistému vlivu nebo mu odporuje.

A tak nakonec většina dospělých žije navenek svobodně, zatímco dál ve své hlavě zůstává v domácím vězení. Někde hluboko cítí, že je něco špatně, že jim něco brání v tom být sami sebou a že nenaplňují svůj potenciál, ale netuší, co to NĚCO je. Podle našeho názoru jsou to v drtivé většině právě rodinné vzorce, kterých si nejsme vědomi. Abychom se tedy mohli začít stávat více sami sebou, musíme je identifikovat a deaktivovat ty, které nám neslouží, nebo dokonce brání ve spokojenosti, a nahradit je novými, životaschopnými, tvořivými, a hlavně VLASTNÍMI.

Většinu našeho dospělého života procházíme automaticky; máme malou potřebu, na rozdíl od dětí, se ptát, podstupovat věci kolem nás kritice a koukat na ně nezatíženě, bez předsudků, bez hodnocení a rychlých závěrů. Vždyť většinu věcí jsme si přece tou dobou již vyzkoušeli, víme, co asi bude fungovat, co určitě ne a kde je ztráta času zkoušet, jestli by to fungovat mohlo. Teprve v momentech, které nás vytrhnou z našeho stereotypu – nehody, rozchody, smrti, konce škol, narození dětí atd. – začneme na chvíli více vnímat, co nás tlačí a kde, a probudí se v nás emoce, které otevírají znovu to, co jsme znali jako malí. Vyvstávají otázky, život není zase na chvíli automatem.

A to jsou chvíle, kdy urgentně potřebujeme jistotu, oporu a ocitáme se, jako mnohokrát ve své nevědomé minulosti, na křižovatce, na níž se musíme rozhodnout, jak chceme dál žít.

Všichni si z dětství neseme nezpracovaná traumata a je jedno, jestli jsou objektivně velká, nebo malá, významná, či bezvýznamná. Dokud si je neuvědomíme a nepochopíme, jaký vliv na nás dodnes mají, budou s námi dál cvičit a hýbat, aniž bychom si toho byli vědomi. Budou k nám promlouvat z hlubin skrze naše emoce, které se v dané chvíli okolnímu světu budou jevit jako iracionální nebo neadekvátní. Nezpracované trauma se v nás zacyklí a my k sobě budeme přitahovat nebo kolem sebe vyvolávat takové situace a okolnosti, které nám umožní toto trauma prožívat znovu a znovu, jen s jinými kulisami, v jiném prostředí a s jinými lidmi.

Podvědomě budeme toužit dostat se do podobné situace, jako byla ta, ve které se to celé odehrálo poprvé, s nadějí, že tentokrát to už konečně dopadne jinak, lépe, tak, jak bychom si přáli. To se však většinou nestane a my si pouze potvrdíme to, co jsme zažili a vyvodili během své první negativní zkušenosti z dětství. Výsledkem těchto zoufale nevědomých procesů jsou pak věty typu:

Zase se mi potvrdilo, že

– mě nikdo nemá rád

– že chlapům se nedá věřit

– že mě nakonec všichni opustí

– že mě nikdo nedocení

– že jsem na všechno sám/sama

– že skončím jako můj táta/moje máma

– že jsem nemožný/nemožná

– že vždycky všechno pokazím

– že to sám nezvládnu atd.

Abychom se příště ochránili, nezbývá nám nic jiného než se ještě více zatáhnout, uzavřít se před nepřátelským světem, nebo se proti němu ještě lépe vyzbrojit různými maskami. Čím více však takové masky nasazujeme, tím prázdněji se cítíme a tím nedosažitelnějším se stává splnění našeho niterného přání – moci být sám sebou.

A zatímco se v nás odehrává toto emoční drama, lidé kolem nás vůbec nic netuší. Nemají sebemenší ponětí o tom, že se v nás právě ozývá nějaká stará rána, kterou nečekaně otevřela daná situace. A jak by mohli? Vždyť ani my netušíme, odkud se vzaly ty ohromné emoční vlny, které jsou v tu chvíli mnohem silnější než náš rozum. A tak na nás ostatní koukají s vytřeštěnýma očima, nebo dokonce s výsměchem a my se cítíme ještě zraněnější, ještě poníženější a burcuje námi vztek, jak mohou být ostatní takoví…

Jediná možná cesta ven je zvědomění. Když jsme v klidu, musíme začít přemýšlet nad tím, jaké situace se nám v životě stále opakují, co je spouští a jaké emoce v nás vyvolávají. Jako Hercule Poirot musíme zapojit všechny šedé buňky a kritickým rozumem, avšak v doprovodu laskavé intuice začít hledat a pátrat. Odkud to pramení? Kdy jsem to zažil poprvé? Kdo mi tohle říkal? Co mi to jen připomíná? A pak se krok za krokem vracet proti proudu času po ose svého života, dokud onen kořen neobjevíme, nevytáhneme ho ze země na světlo a pořádně se za něj ze všech stran nepodíváme. Teprve pak ho můžeme v klidu odhodit a říct si „Tohle mě už nebaví. Takhle už to nechci. Chci to jinak!“ A právě v ten moment získáváme zpět svou svobodu, vládu sami nad sebou a můžeme začít psát novou kapitolu, která začíná otázkou: „Jak to chci JÁ?“

Abychom mohli vystoupit z domácího vězení ve své hlavě, musíme nejdřív vědět, kde začíná a končí jeho zdi, musíme si přiznat, že v něm vůbec jsme, a pak najít dveře k jeho východu. Teprve tehdy můžeme začít psát opravdu svůj vlastní scénář, a ne jet podle toho, který nám byl předán z předchozích generací naší rodiny.

2
MOC EMOCÍ

Emoce jsou největší hybnou silou našich životů, jsou to živly našeho vnitřního ekosystému, které, jsou-li v rovnováze, udržují v harmonii naši psychiku, naše zdraví i celý náš život. Jestliže se chceme uzdravit a zůstat zdraví v jakékoliv oblasti svého života, musíme věnovat velkou pozornost svým emocím. Musíme se naučit jejich jazyku, abychom porozuměli jejich poselství, a využít jejich sílu tak, aby pracovaly pro nás, a ne proti nám. Je to stejné jako v přírodě. Pokud chceme ve světě něco vytvořit, musíme se seznámit s působením živlů, pochopit, jak fungují, a pak využít jejich sílu ve svůj prospěch.

Můžeme stokrát vykřikovat, že nás živly nezajímají, nebo popírat jejich existenci, ale když si živel vezme opravdu slovo, člověk nakonec vždy zmlkne nebo je umlčen. A stejné je to s emocemi. Můžeme si hrát na tvrďáky, drsoně, skalní optimisty nebo chladné intelektuály s neotřesitelným ratiem a může se nám to dlouhou dobu také dařit, ale v momentě, kdy pohár přeteče a emocí je tolik, že už jsou neudržitelné, křupneme jako napěchovaná přehrada při stoleté vodě a znovu dojdeme k jedinému možnému závěru, a sice že jsme emoční bytosti a emoce jsou s námi spjaté jako voda s lidským tělem.

Emoce v sobě obsahují hlubokou moudrost celého našeho evolučního vývoje a mají neuvěřitelnou paměť. Právě proto jsou často jediným důkazem o naší minulosti. Hlava už si dávno nepamatuje, co se stalo, ale emoce ano a skrze svoje působení k nám neustále promlouvají a posílají nám zprávy. Emoce nikdy nevznikají bezdůvodně, i když se nám to „racionální“ společnost snaží mnohdy namluvit. Jestliže dospělý a civilizovaný člověk projevuje nepřiměřeně silné emoce (v tomto případě spíše ty „temné“, společensky nežádoucí, jako je hněv, strach či smutek), vždy to svědčí o jeho bolestech a křivdách z minulosti, které nebyly dostatečně uznány a prožity.

Emoce se projevují skrze tělo zcela nezávisle na našem rozumu, a proto, jsou-li silné, je nemůžeme ovládnout vůlí, neboť tělo nás prozradí či zcela zradí. Čím více emoce ignorujeme, přecházíme nebo potlačujeme, k tím drastičtějším tělesným projevům dochází. Často máme pocit, že naše tělo jde proti nám a hází nám klacky pod nohy, ale paradoxně je to přesně naopak. My jdeme sami proti sobě, ubližujeme si a vydáváme se zničující cestou a naše emoce se nás snaží varovat, zastavit a přesměrovat. Teprve když je vytrvale ignorujeme a všemožnými prostředky přehlušujeme, začnou nás brzdit skrze tělo. A v tu chvíli pláčeme a hřmíme nad tím, proč nám to tělo dělá, ale místo toho, abychom konečně začali vnímat, utečeme jen k dalším vnějším prostředkům, které mají umlčet naše tělesné projevy. A tak to děláme dál a dál, v některých případech bohužel až do úplného sebezničení.

Emoce MŮŽEME kontrolovat a usměrňovat, ale až v momentě, kdy víme, k čemu se vážou, jaké záležitosti nebo události se týkají, a jsme připraveni je respektovat a prožít, avšak v tu správnou chvíli a na správném místě. Pak odejdou, neboť splnily svůj účel – přivedly nás zpět k nám samým. To je jejich nejdůležitější úkol! Neustále, 24/7, celý náš život se nás znovu a znovu snaží vést zpět k tomu, kdo opravdu jsme, a jako kompas nám ukazovat, jakou cestou jít, abychom mohli růst, rozvíjet se a vzkvétat.

Jenže žijeme ve světě, kde se téměř každý bojí být sám sebou, ve světě filtrů, make-upů, photoshopů, umělého zkrášlování a přetvařování. Není divu, že většina z nás už téměř netuší, kdo je. Ale i přes všechny naše masky a skrývání přicházejí chvíle, kdy ztrácíme ostražitost a kontrolu, a emoce se vyvalí a ukážou všechno, co jsme do té doby tak bedlivě skrývali. V emočních chvílích nám z tváří padají masky. Na jednu stranu je to děsivé, na druhou však velmi osvobozující. Jestliže se chceme stát více sami sebou a udělat si z emocí své přátele a pomocníky, je třeba, abychom si všímali toho, co prožíváme. A první věc, u které můžeme začít, je právě naše tělo.

Proč mě tak najednou rozbolelo břicho? Proč jsem v té situaci zrudnul? Proč jsem se náhle tak hrozně potil? Proč jsem dostal nějakou nemoc? Právě nemoci nás nejhlasitěji upozorňují na nezpracované věci z naší minulosti, na které jsme již zapomněli nebo které jsme rozumově pouze označili za uzavřené.

Kvůli tomu, abychom neukázali, co skutečně cítíme, se snažíme neustále kontrolovat, a tím jsme čím dál víc v tenzi, která se vždy nakonec přenese na tělo. Pod touto tenzí se skrývají všechny nepřiznané, neprožité a neprojevené emoce. A tak ve chvílích tělesného či emočního uvolnění přicházejí nečekané a neadekvátní, i když z tohoto pohledu zcela logické reakce. Například jdeme na obyčejnou příjemnou masáž a u toho se rozbrečíme. Nebo jdeme na fotbalový zápas a během fandění začneme křičet a cítit nekontrolovatelnou agresi. Sport je mimo jiné velice obvyklý způsob, jak lidé vypouštějí emoční přetlak – jdou si zaběhat nebo zaboxovat a díky tomu se jim uleví. Bohužel to ale dlouhodobě nestačí. Kohoutek emocí se skrze fyzickou námahu sice na chvíli otevře a největší přetlak vyjde úlevně ven, ale celý tento akt je víceméně nevědomý, a tak ve zbytku času dochází ke stejným chybám, které emoční napětí zase rychle nakumulují.

Jestliže si někdo zvykne pracovat s emocemi pouze skrze fyzickou aktivitu, sice mu to v ničem neubližuje, ale ani to neřeší podstatu problému. Navíc je tu riziko návykovosti. Jinými slovy, člověk zvládne žít se svým přetlakem jenom do té chvíle, dokud ho může pravidelně upouštět. Jenže v životě přichází nečekané zvraty a situace, kdy ho prostě upustit nemůže. Tehdy dojde k tomu, že Franta od vedle, který chodí s železnou pravidelností každý den na hodinu běhat a kterého tiše obdivujeme za jeho železnou disciplínu, během čtrnáctidenní covidové karantény, kdy musí být pouze doma, rozseká půlku bytu a přizabije manželku.

Lidé taky často upouští nahromaděné nepřiznané emoce během sexu, kde mnoho lidí beztrestně (legálně) projeví svoji agresi (bouřlivý sex, sadomaso apod.). Nebo naopak emoce neupouští vůbec, ale snaží se je něčím přebít, např. přejídáním, nebo přehlušit, např. sebepoškozováním. Sebepoškozování je bohužel obzvlášť mezi mladými lidmi stále aktuálnější a palčivější téma. Ještě se k němu vrátíme v kapitole o sebedestrukci.

Jestliže nakumulované emoce nikdy (ani nevědomě) neupouštíme, máme větší tendenci k poruchám, jako jsou OCD (obssessive-compulsive disorder – obsedantně-kompulzivní porucha), úzkosti, panická porucha a deprese.

Aby v nás emoce volně proudily, musíme si dovolit je cítit, ukázat a projevit. A to většinou neděláme, protože jsme za to v dětství byli trestáni nebo zesměšňováni, anebo jsme jen od svých nejbližších odkoukali to, jak s emocemi pracují (nebo spíš nepracují) oni, a automaticky jsme je začali napodobovat.

Obecně platí, že čím více někde emoce držíme a skrýváme, o to víc je pustíme někdy jindy někde jinde, ať už na někoho venku, nebo sami proti sobě, a téměř vždy nepřiměřeně okolnostem.

U emocí je důležité zdravé uvolňování. To spočívá v tom, že si svých emocí všímáme, bereme je na vědomí, respektujeme je (tzn. nezaháníme je ani nepotlačujeme) a učíme se je pouštět tak, aby vyšly ven, a přesto neudělaly kolem nás paseku. Tento proces přeučování se je dlouhý a pozvolný. Během něj si musíme stále znovu a znovu připomínat, že je v pořádku cítit cokoliv, co cítíme, a prožít to volně v naší duši, a je-li to alespoň trochu možné, pak to i projevit.

V praxi to znamená, že se učíme projevit se před druhými, když se nám něco nelíbí, že beze studu ukazujeme a volně prožíváme svůj smutek a nestydíme se za to, když máme z něčeho strach, který zároveň neskrýváme. V posledních letech se často zmiňuje, že máme o svých emocích otevřeně mluvit, ale z naší zkušenosti je ještě podstatnější naše emoce hlavně volně prožívat. Jestli nějakou emoci nepokrytě prožijeme, už o ní mluvit nemusíme, protože není proč. Emoce námi prošla, my jsme ji uznali, pochopili a ona pomalu zase odešla. Důležité je naučit se vždy dohledat, k čemu se emoce váže a co se nám snaží říct. Jakmile to pochopíme, úkol emoce je splněn, její síla pomine a my jsme opět svými vlastními pány a můžeme rozumově učinit kroky, kterých je třeba.

Rovnováha je klíč ke všemu. Je samozřejmé, že se dostáváme do situací, kdy se musíme držet velmi na uzdě, být profesionální, distingovaní, hrát jistou roli, u které se musíme na chvíli zapřít a do jisté míry potlačit projevy svých emocí. Vždy je ale můžeme vnitřně prožívat a pouze potlačit projev. Pamatujme, že u emocí nejde nutně o to je vždy projevit, ale vždy vnitřně prožít a nepotlačovat. Jakékoliv dlouhodobé potlačování vede k vychýlení z rovnováhy, ale protože duše i tělo touží po rovnováze, když na jedné straně ubereme, na druhé straně nám něco přibude. Budeme-li psa držet dlouho na řetězu, ve chvíli, kdy ho pustíme, bude jak šílený a výsledkem dlouhé vynucené pasivity bude dočasná přehnaná aktivita. Jsou ale i nebezpečnější případy.

Podívejme se na církve, kde je zdravým mladým mužům zakázána jakákoliv sexuální aktivita. Následky takového potlačení jsou monstrózní a netřeba je ani dlouze popisovat. Čím více držíme kyvadlo vychýlené do jednoho extrému, tím prudší bude jeho výkyv do druhého extrému v momentě, kdy ho už na jedné straně z jakéhokoliv důvodu neudržíme a pustíme. Rovnováha je dynamická, není statická, proto jde vždy o jisté kolísání. Naším úkolem je držet toto kolísání co nejblíže středu, tedy blízko zlaté střední cesty. Extrémy nikdy dlouhodobě nefungují a jsou téměř vždy ničivé.

Velice dobře je přechylování z extrému do extrému vidět např. na xenofobii a korektnosti. Zatímco v posledních desetiletích v různých místech světa bujela xenofobie k určitým skupinám a menšinám, utrhlo se z nějakého důvodu kyvadlo z jedné strany a bylo vymrštěno opačným směrem a my dnes zažíváme stále narůstající vlnu korektnosti, která chvílemi už začíná hraničit se zdravým rozumem – zakazují se nekorektní filmy nebo se z nich vystříhávají nekorektní scény či herci, kteří upadli do společenské nelibosti, učitelé a profesoři jsou nuceni až k úzkostné opatrnosti, aby se nedotkli té či oné skupiny, a člověk aby se pomalu bál oslovit skupinu lidí jako „dámy a pánové“. I zde znovu platí, že zdraví se ukrývá někde uprostřed a žádný extrém nic neuzdraví ani nenapraví.

Zadržování emocí vede i k velkým problémům v partnerských vztazích. Když neumíme přijímat, prožívat a projevovat každodenní emoce (ty žádoucí i nežádoucí), nejsme potom schopni blízkosti ve vztahu, stydíme se za své emoce, skrýváme je, vzdalujeme se tomu druhému a bereme mu možnost nás opravdu poznat. Zároveň se tím čím dál více vzdalujeme od sebe, jsme neautentičtí a vnitřní spokojenost se od nás pouze vzdaluje a stává se nedosažitelnější. Přijdeme si neopravdoví, nerozumíme sami sobě, a o to víc se musíme schovávat za masky, hrát nějakou roli, jež si racionálně vybereme, ale která k nám nepatří. Rozumem nikdy nemůžeme přijít na to, kdo jsme. Emoce nám to však ukazují nepřetržitě a spolehlivě.

Když si nedovolujeme prožívat svoje emoce, bojíme se a stydíme se být sami sebou, a tak nikdy nemůžeme najít a projevit svůj skutečný potenciál neboli svoji přirozenost. Máme tendenci vyhýbat se všemu negativnímu a nepříjemnému, protože se strašně bojíme, že by nás ostatní mohli hodnotit. Pak je velmi těžké vystoupit z této lži, protože by to znamenalo, že bychom museli přiznat sami sobě, a hlavně okolí, že jsme celou dobu pouze lhali, něco předstírali, nebyli jsme vůbec takoví, jací opravdu jsme. Čím více máme na sobě masek, tím více se obáváme, že z nás spadnou, a tím přecitlivělejší se stáváme vůči svému okolí. Každou maličkost pak považujeme za útok a život se stává bojem. Čím déle v tom jsme, tím více se hrozíme toho, že by se mohlo provalit, že nejsme takoví, za které nás druzí měli.

Tolik lidí hraje roli usměvavých, veselých šprýmařů, kteří na potkání všem zlepšují náladu, ale pod touto nálepkou trpí, protože se tolik bojí ukázat i odvrácenou stranu své běžné role a mají strach, že kdyby to udělali, všechno se zhroutí, lidé se od nich odvrátí a přestanou je mít rádi. Jiní hrají roli schopných a neohrožených a křečovitě skrývají svoje slabé stránky, obavy a strachy. Někteří se zase schovávají pod maskou nejšťastnějšího člověka na světě, který má všechno, co by si mohl přát, a s hrůzou se bojí přiznat, že i tak stále nejsou šťastní, protože jejich image před vnějším světem by se rozpadla a v jejich představě by nastal konec světa.

A tak jeden hraje před druhým a druhý před prvním, a přitom oba touží jenom po jednom – moci být sami sebou, s tím hezkým i ošklivým, ale ani jeden z nich se nikdy neodváží udělat první krok. Strach ze ztráty masky se potom mnohdy přelévá do různých iracionálních fobií, nočních můr, vyhýbavého chování a celé je to neuvěřitelně vyčerpávající a dušervoucí.

Buďte k sobě upřímní. Ptejte se často sami sebe na tyto otázky a pak si upřímně odpovídejte:

Kde se teď v životě nacházím?

Jsem spokojený tam, kde jsem?

Co mi chybí?

Co bych chtěl, ale nedostávám to?