Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

17

18

19

20

22

23

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

Poděkování

patitul

Smrt v ledu

Amy McCulloch

Smrt v ledu

Amy McCulloch

Kalibr

Přeložil Pavel Pokorný

BREATHLESS

Copyright © 2022 by Tiger Tales Ltd. All Rights reserved.

Translation © Pavel Pokorný, 2022

ISBN 978-80-242-8325-8

Pro Anguse –

nejlepšího tátu, mého čtenáře číslo jedna

a největšího fandu

Prolog

Vrcholový den

Dýchej, Cecily.

Studený vzduch jí naplnil plíce. Bylo to zvláštní. Když si představovala, jak se jí tu bude dýchat, předpokládala, že to bude pocit, jako když se dusí. Jako kdyby ji škrtili. Možná něco jako topit se.

Ale nebylo to tak.

Na kousíčku odhalené pokožky mezi kuklou a slunečními brýlemi cítila bodavý vítr, a pak se silnější poryv opřel o její tělo a málem ji srazil na kolena.

Vzduch tu byl. Jen nedělal to, co by měl.

Byla hrozně unavená. Plahočila se sněhem a její svaly se snažily fungovat. Nejen svaly. Její krev. Její plíce. Její mozek.

Bylo to vlastně prosté – vzduch neobsahoval dost kyslíku, jen necelou třetinu toho, nač bylo její tělo zvyklé. Výškoměr na jejích hodinkách ukazoval, že je pořád ještě nad osmi tisíci metry. V zóně smrti.

Srdce jí bušilo. Ohlédla se přes rameno. Sleduje ji? Zastavila se. Mohutná silueta pár metrů nad ní, jeho těžké kroky prolamující čerstvý sníh, stopuje ji, pronásleduje ji. Ale ne… Zamrkala a uvědomila si, že je to jenom stín mraku na horském úbočí.

Jejímu mozku chyběl kyslík. Nemohla se spoléhat ani na vlastní oči.

Blíží se? Nebo čeká dole?

Nevěřila by, že jí srdce může bít ještě rychleji, ale stalo se. Tlouklo jí v hrudi jako splašené. I její dech se zrychlil. Lapala řídký vzduch. Bála se, že omdlí, motala se jí hlava.

Co na tom sejde, jestli je nahoře, nebo dole?

S ním si dělej hlavu později. Teď se starej, abys přežila.

Spěchala tak, jak jen jí to tělo dovolilo. Od pádu tisíc metrů hluboko ji dělil jen jediný chybný pohyb. A za zády cítila strašidelné kroky pronásledovatele.

Čekal ji sestup z hory.

A bude to muset zvládnout sama.

PRVNÍ KONCEPT

FOURTEEN CLEAN –
ČTRNÁCT ČISTÝCH VÝSTUPŮ

PROFIL HOROLEZECKÉ LEGENDY

Cecily Wongová

V malé nadmořské výšce je Charles McVeigh jako každý druhý. Ale když se dostane do zóny smrti – nad osm tisíc metrů –, stane se nadčlověkem.

Když stál [doplnit datum] na vrcholku Manáslu, dosáhl něčeho, co spousta lidí považovala za nemožné: během jednoho roku zdolal čtrnáct nejvyšších velehor světa bez kyslíku a bez fixních lan, čímž potvrdil svou pozici nejlepšího horolezce na světě.

Ale snad ještě úžasnější než jeho horolezecké výkony jsou odvážné záchranné akce, které současně zvládl. Na Dhaulágirí, třetí velehoře jeho seznamu, vedl pokus o záchranu dvou italských bratrů, kteří uvázli nad čtvrtým táborem. Jednoho dokázal zachránit, druhý bohužel podlehl zraněním.

To, že zvládl spasit byť i jen jeden život poté, co ti dva strávili noc v mrazivých teplotách a řídkém vzduchu, je vlastně zázrak. Zemřeli by oba, nebýt toho, že Charles, který sestupoval, měl sílu otočit se a vrátit se ze třetího tábora. Zbytku záchranného týmu trvalo skoro čtrnáct hodin, než k nim dorazili. To už by bylo pozdě.

Tato mimořádná akce – spolu s životy, které zachránil na Everestu, na Broad Peaku a na Čo Oju – postavila Charlese do centra zájmu světových sdělovacích prostředků.

Ale co ho nutí vyhledávat takové extrémy? Měla jsem to štěstí, že jsem směla s Charlesem vystoupat na jeho poslední velehoru, Manáslu, abych to odhalila. [Doplnit rozhovor, až jej získám!]

1

Cecily zaklapla laptop. Byla v Nepálu, v Thamelu, hlavním turistickém centru Káthmándú, v malém hotelovém pokoji vysoko nad ulicemi plnými modlitebních praporků. Tenhle koncept úvodu jejího článku nebyl dobrý, ale pocit, že má pro začátek alespoň něco, zklidňoval její pocuchané nervy. Vylepšovat chabou osnovu je mnohem snadnější než jen hledět na prázdný papír.

Byly doby, kdy si myslela, že nepopsaný list papíru je její největší strašák. Teď díky Charlesi McVeighovi měla čelit něčemu mnohem strašidelnějšímu.

Zóně smrti osmé nejvyšší velehory světa.

Po včerejším večeru stráveném v podniku Tom & Jerry jí dunělo v hlavě. Neměla v úmyslu tolik pít, ale jeden z jejích nových parťáků, Zak, ten Američan, pořád objednával, a připadalo jí, že sblížit se s ním bude za tu kocovinu stát. Potřebovala se na téhle expedici předvést v co nejlepším světle, ale nezačala nejlíp.

Ostré zaklepání na dveře jejího hotelového pokoje ji zvedlo na nohy. Otevřela a dovnitř vstoupili velitel výpravy Doug Manners a hlavní šerpa Mingma Lakpa. Když ji včera tihle dva čekali na letišti, hned Douga poznala podle šedivých vlasů a opálené pokožky horala. Dnes měl ale svěšená ramena a vypadal unaveně, ne jako smělý horolezecký průkopník, legenda britského alpinismu, jak si ho představovala. Přečetla si toho spoustu o jeho výkonech ve velehorách: pět výstupů na Everest, z jižní i severní strany, a k tomu mnoho prvovýstupů na některé méně známé vrcholky v pohoří Karákóram a v Andách. Hodně let pracoval jako horský vůdce pro firmu Summit Extreme, světovou špičku v pořádání komerčních výprav do velehor. Pak si založil vlastní společnost Manners Mountaineering. Byl známý svým věcným přístupem a kladením důrazu na bezpečnost.

Mingma vedle něj působil nenápadně, ale Cecily věděla, že už byl patnáctkrát na vrcholu Everestu. Odolnost a statečnost potřebná k takovému výkonu jí připadala dočista neuvěřitelná.

„Máte všechno nachystané?“ chtěl vědět Doug.

„Myslím, že ano.“ Ukázala vytisknutý seznam vybavení přilepený na přední straně notesu a předvedla výstroj, úhledně vyskládanou na dvojlůžku. Už to všechno během rána tucetkrát zkontrolovala a pečlivě odškrtla každou položku, kterou si měla obstarat. Na nic nezapomněla, všechno vzala.

Byla rozhodnutá, že tentokrát, na téhle hoře, bude připravená.

„Jste dnes ve formě?“ zeptal se Mingma a v očích mu zajiskřilo. Včera v noci ji doprovodil do hotelu, dával cestou instrukce nepálskému taxikáři.

„Ano, je mi dobře!“ Přinutila se k úsměvu a Mingma ji poplácal po rameni. Už se dál nevyptával.

Sledovala, jak Doug kritickým okem hodnotí její vybavení. Zvedl botu a zkoumal podrážku. Pořídila si obrovské třívrstvé boty určené do výšky osmi tisíc metrů, měly ostře žluté návleky sahající až ke kolenům. Byly zbrusu nové, nenošené. Takové boty jsou nezbytnou ochranou proti tomu, aby jí v extrémním chladu neomrzly prsty na nohou, ale byly jí tak velké, že si musela dát dovnitř vložky. Skoro všechno horolezecké vybavení pro velehory – oblečení a boty – je k dostání jen v pánské verzi. Musela si to všecko nějak přizpůsobit.

„Chtěla bych vám oběma ještě jednou poděkovat, že jste mě na tuhle výpravu vzali,“ řekla. „Musí to být zvláštní mít s sebou klienty – vím, že jste dosud chodili jen se samotným Charlesem.“

„Potěšení je na naší straně,“ odpověděl Mingma a usmál se, až mu řídký knírek vyskočil pod nos. Jeho přívětivost byla v ostrém kontrastu s Dougovou nerudností. Doug nechal být botu, začal zkoumat její výbavu a cepín s oranžovou rukojetí a mračil se čím dál víc.

„Doufám, že je to dobré,“ poznamenala. „Hledala jsem na Googlu ten nejlepší horolezecký úvazek a tenhle měl dobré hodnocení.“

„Ujde to. Úvazek se sponami kolem nohou by byl lepší.“

Začervenala se. „Ach. To jsem nevěděla.“

„Měla jste se zeptat. V osmi tisících metrech vás googlení nespasí.“ Doug úvazek opatrně položil zpátky na postel, aby nezamotal smyčky. „Když vedu výpravu, obvykle na ni přijímám jen horolezce s odpovídajícími zkušenostmi. Člověk nikdy neví, kdy se mu hora vzepře. Neriskujete jen svůj vlastní život.“

„Při posledním výstupu jsem si to uvědomila,“ řekla a potlačila zachvění. „Dokonce jsem o tom něco napsala na internet. Nevím, jestli jste to četl…“

Doug na ni hleděl s neproniknutelným výrazem ve tváři. „Internet nesleduju.“

„Samozřejmě, chápu, jistě. Jen mě napadlo, jestli jste to nečetl, protože Charles říkal, že to byl důvod, proč mě pozval na tuhle výpravu…“ Sice jí bylo trapné, že o tom začala mluvit, ale na druhou stranu měla radost. Přinejmenším jeden člen výpravy nečetl její slavný, virální blog s názvem „Failure to Rise“, ve kterém líčí svou totální neschopnost dosáhnout vrcholků hor, o které se pokouší. Když si včera Zak uvědomil, že to píše ona, nedal si říct a hned objednal další rundu.

„Vypadá to, že máte všechno v pořádku. Ještě zkontroluju ostatní,“ řekl Doug. „Až se zabalíte, nechte zavazadla tady na pokoji, Mingma to odnese. Sejdeme se přesně v jedenáct ve vestibulu a pojedeme na letiště.“

Cecily se napřímila. „Jasné.“ Přehlédla tu hromadu výbavy, kterou bude muset sbalit. Měla v tom celé své úspory. Všechno, co měla, teď leželo na téhle posteli. Když zachytila Mingmův pohled, zeptala se: „Nevzala jsem si toho moc?“

Mingma se zasmál. „Měla byste vidět seznam pana Zaka. Myslím, že s sebou bere na vrchol i album s fotkami svých dětí. Co si berete nahoru vy?“

Skousla spodní ret. „Upřímně řečeno, tak dalece jsem to nepromýšlela…“

„Ne?“ Zaraženě zamrkal. „Všude po Thamelu prodávají vlaječky. Nechcete se podívat, jestli byste někde nedostala tu vaši? Čas ještě je.“

„Vážně? Skvělý nápad. Díky, Mingmo. Jen si to tu připravím a skočím si pro ni.“

Mírně se uklonil a vyšel za Dougem z pokoje. Cecily si sbalila oblečení do komínků, naskládala je do tašky a ještě jednou prošla všechny položky seznamu.

„Vrcholová vlaječka“ v něm nebyla. Jistěže by měla mít něco, co si s sebou vezme na vrchol, aby to při fotografování držela. Proč ji to nenapadlo?

Když vyrážela do rušných ulic, uvědomovala si samozřejmou odpověď.

Protože nepočítáš s tím, že bys to dokázala.

2

Když si obstarala britskou vlaječku, vrátila se do penzionu. Jakmile se před ní otevřely posuvné dveře, někdo jí strčil před obličej telefon. „Podívej, tohle je moje nová parťačka!“ vykřikl Zak.

Jakmile se včera v noci vrátila z baru do hotelu, vygooglila si ho a zjistila, že je výkonným ředitelem společnosti TalkForward, nějaké na komunikace zaměřené technologické firmy v kalifornské Petalumě.

„Zamávej, Celie!“

„Jsem Cecily,“ řekla, zvedla ruku a zamávala houfu blonďatých křenících se děcek na velké obrazovce Zakova mobilu.

Zak jí vzal kolem ramen a přitáhl si ji, aby se oba vešli do záběru. „Pořád mi ještě třeští hlava z pásmové nemoci po tom letu. Děcka, tohle je Cecily! Je to světoznámá novinářka, píše o Charlesovi.“

Nad tou charakteristikou své pracovní pozice se sice zarazila, protože dvakrát přesné to nebylo, ale neopravila ho a Zak si její reakce nevšiml.

„O tom horolezci!“ vykřikl nejmenší kluk.

„Správně, chlapče, o našem himálajském hrdinovi. Tak, kluci, mám vás rád, ale už budu muset běžet. Hory čekají!“ Ukončil hovor a hlasitě vydechl. „Je to zvláštní pocit, vědět, že si s nimi možná teď dlouho nepopovídám. Už jsi zavolala rodině?“

„Upřímně řečeno myslím, že budou raději, když jim zavolám, až budu zpátky a v bezpečí.“

„Chápu. Podívejme, kdo to přijel?“ Zak ukázal za její záda, ke dveřím výtahu. „Není to Charles?“

Cecily se otočila a pocítila nervózní chvění kolem žaludku. „Je to on.“

Charlese McVeigha by člověk hned tak nepřehlédl v jakékoliv místnosti, ale byl nápadný dokonce i tady, v hotelu plném horolezců chystajících se vyrazit na expedice. Byl svalnatý a vysoký – na rozdíl od většiny horolezců, kteří bývají spíš hubení. Na sobě měl nebesky modrou péřovou bundu ozdobenou na rameni logem společnosti TalkForward. Na prsou a na baseballové čepici měl iniciály CM, písmeno M bylo stylizované do podoby horského hřebene.

Zak stojící vedle Cecily se vytáhl, jak to jen šlo, ale i tak nesahal Charlesovi ani k ramenům. Cecily ale jeho snahu udělat dojem chápala. V horolezeckém světě byl Charles McVeigh už teď proslavený a už zanedlouho z něj bude živoucí legenda. Byl blízko tomu stát se prvním člověkem, který splní nevídaný, takřka nemožný úkol: vystoupí na všech čtrnáct světových hor, které měří přes osm tisíc metrů, bez použití umělého kyslíku, alpským stylem – a to vše během jediného roku.

Říkal tomu Mission: Fourteen Clean. Čtrnáct čistých výstupů.

Většina horolezců – jako Cecily, Zak a zbytek týmu – šplhá expedičním čili „obléhacím“ stylem. To znamená, že využívají veškeré dostupné pomůcky – fixní lana, žebříky, jídelní stany, láhve s kyslíkem –, intenzivní aklimatizační techniky, nosiče, osobní šerpy, aby se bezpečně dostali na vrchol i zpět. Jeho styl znamenal všechnu tuhle podporu si odříci. Horolezectví v nejčistší formě.

Charles byl jediným důvodem, proč se Cecily vydala sem do Káthmándú. Slíbil jí exkluzivní interview, až svůj projekt dokončí. Ten článek bude bezesporu nejdůležitějším textem jejího života. Reportáží, na jaké se staví kariéra.

Když ho spatřila, začala hledat v hloubi batohu notes a pero. Vzpomněla si, jak šéfredaktorka Michelle vzrušeně vyskočila, když jí řekla, že s ním má domluvený interview. Pro časopis Wild Outdoors by bylo obrovským přínosem přinést exkluzivní rozhovor s nejslavnějším horolezcem na světě.

Pak ale začalo Michelle něco vrtat v hlavě.

„Myslíš si, že to zvládneš?“ zeptala se. Cecily jí viděla do hlavy. Šéfredaktorka by sepsání tohohle článku určitě mnohem raději svěřila někomu jako Jamesovi, který byl zkušeným novinářem píšícím o dobrodružném cestování a tehdy s Cecily chodil. Místo něj to ale měla psát Cecily, osoba známá nejvíc tím, že nedokáže zdolávat vrcholy. A Charles si stanovil důležitou podmínku.

Podmínku, že s ním Cecily napřed vystoupí na vrchol Manáslu.

Není divu, že Michelle váhala.

„Udělám pro to všechno,“ řekla jí tehdy.

Michelle vzdychla. „To je hezké, ale... Pochop to. Probrala jsem to s ostatními. Ten článek potřebujeme, ale můžeme ti dát honorář, až když ho napíšeš.“

Ta zpráva byla jako rána pěstí do břicha. „To nemyslíš vážně. To si přece nemůžu dovolit. Budu potřebovat zaplatit letenky, trénink, nemluvě o všem tom vybavení a poplatkům za výpravu.“ A to nebylo všechno, ale Cecily se snažila, aby nepůsobila jako úplný zoufalec. Musela si zachovat alespoň zdání profesionality.

„No, možná ti budu moct platit cestovné a něco málo k tomu, když budeš psát zprávy z expedice. Ale pokud jde o to ostatní… Je mi líto, Cecily. Budeš si to muset nějak zařídit.“

„Vždyť Jamesovi jste pokryli všechny náklady na Antarktidu! A tenhle rozhovor bude daleko, daleko důležitější než ta jeho reportáž. Sama jsi říkala, že takovouhle věc člověk napíše jednou za život.“

„James patří mezi naše nejlepší novináře. Už si udělal jméno. Zatímco ty…“

„Já ne.“

Rozhostilo se trapné ticho. Michelle se neměla k tomu, aby jí to rozmlouvala. Cecily horečně uvažovala. Tenhle interview potřebovala, aby nastartovala svou kariéru, ale teď to vypadalo, že bude muset dát všechno v sázku, aby k němu došlo. „A když to zvládnu?“

„Když to odevzdáš, zaplatíme ti to. A svěříme ti další úkoly. Věř mi, že jsem sama ráda za každou barevnou ženu, kterou získám do týmu. Řeknu ti na rovinu, že když tohle zvládneš, bude z toho podle mne víc než jen článek pro Wild Outdoors. Smlouva na knížku. Film. Je to zlomový moment, který může nastartovat tvou kariéru. Takové věci se nenaskytnou často.“

Cecily začínala znovu klidně dýchat. Ráda slyšela, že ji Michelle bude podporovat, i když jen kvůli tomu, že může být díky svému smíšenému původu a čínskému příjmení po otci ukázkou toho, že v redakci podporují různorodost.

Ale slova šéfredaktorky jí nešla z hlavy – nejen kvůli tomu, že dostává příležitost, ale i kvůli nevyslovené druhé stránce celé záležitosti. Jestli to nezvládne, její kariéra novinářky píšící o dobrodružném cestování skončí. Vrátí se zpátky na první políčko a bude se muset drát o spisování článků, kterými si vydělá sotva tak na holé živobytí. Pokud tohle nezvládne, bude to horší než jen neschopnost dojít na vrchol.

Už zase selže v kariéře.

Nedokáže dát dohromady jistinu na pronájem vlastního bydlení.

Z „Failure to Rise“, neschopnosti vystoupit na vrchol, se stane neschopnost vůbec žít.

Charles přešel k několika koženým lenoškám ve vestibulu. „Pojď se s ním honem pozdravit, než ho obklopí fanoušci,“ navrhl Zak a vykročil dřív, než dopověděl větu. Cecily se zdržela za ním, pořád ještě hledala pero. Teď, když poprvé po řadě měsíců konečně viděla Charlese naživo, si uvědomovala, oč se to vlastně chce pokusit.

Její první výstup na osmitisícovku. Jeden z nejvyšších vrcholků na světě.

Jeden z nejvíce smrtících.

Setřásla ze sebe strach, který ji začal zaplavovat, a pustila se za Zakem.

„To je senzace.“ Zak s fascinovaným výrazem ve tváři mohutně potřásal Charlesovi rukou. „Je to pro mne velká čest být v tomhle týmu. Skutečně.“

Charles si položil dlaň na srdce. „Potěšení je na mé straně. Posaďte se, prosím. Cecily, rád vás zase vidím.“

„I já vás. Nemůžu věřit, že je to pravda.“ Zvedla notes. „Nevadilo by vám, kdybych vám ještě před odletem položila pár otázek?“

Zasmál se. „Chtěla byste interview, co? Takhle jsme si to nedomluvili…“

Pokusila se nasadit přesvědčivý úsměv a doufala, že ho snad přiměje změnit názor. „Myslela jsem si, že teď, když ještě technicky vzato nejsme na hoře, by pár otázek před cestou snad nevadilo.“

Neoblomně zavrtěl hlavou. „Dejte ten notes pryč. Vzal jsem vás sem, abyste zažila na vlastní kůži, jak to na výpravě do hor chodí.“ Sklonil se k ní, ztišil hlas a zvedl obočí. „Užívejte si to.“

„Charlesi?“

Přistoupila k nim postarší žena s lehkým německým přízvukem. Charles vstal a políbil ji na obě tváře. „Vanjo! Jak se máš? Dovol, abych ti představil Zaka Mitchella, ředitele progresivní technologické společnosti TalkForward, a Cecily Wongovou. Je to novinářka, vybral jsem si ji, aby mě doprovodila na Manáslu. Poleze s námi, aby si udělala obrázek. Žádný interview, dokud tam nevylezete, rozumíte, Cecily?“

Její úsměv pohasl a okamžik mlčela, než mu odpověděla: „Dobře.“

„To je úžasné,“ ocenila Vanja Cecily.

„A tohle je Vanja Detmersová, spravuje tady v Káthmándú himálajskou databázi. Ověřovala všechny mé výstupy v Nepálu.“

„Bylo mi ctí, Charlesi.“

Cecily potřásla ženě rukou a hned si do notesu poznamenala její jméno.

„Přišla jsem si zapsat všechny údaje o týmu, abych pak mohla ověřit vaše výstupy na vrchol. Mohla bych začít s vámi, Cecily?“ Vanja se usadila vedle ní a položila si před sebe na nízký konferenční stolek laptop.

„Nejsem si jistá, jestli…“

„Chcete přece, aby vaše jméno bylo pro dějiny zaznamenané v knížkách, ne?“

Cecily se zarazila. „Jestli to dokážu…“

„Nepochybně,“ odpověděla Vanja. „Vždyť půjdete s Charlesem! Jste v bezpečí, v těch nejlepších rukou. Kdybyste se dostala do problémů, on vás zachrání.“

Charles se usmál. „To je od vás hezké, Vanjo, ale po Čo Oju bych raději absolvoval tuhle horu bez problémů.“

„Ach, Charlesi, jsi přehnaně skromný. Klasická historka o záchraně se prodává ze všeho nejlíp, ne?“ odpověděla žena laškovně. Otevřela laptop a její prsty se rozběhly po klávesnici. Cecily se zvědavě naklonila blíž. Himálajská databáze měla za cíl shromažďovat informace o všech lidech, kteří se v Nepálu pokusí slézt některou z osmitisícovek. „Jste Britka?“ ujistila se Vanja a Cecily přikývla. Po několika stiscích kláves se objevila obrazovka se seznamem britských žen, které kdy zdolaly Manáslu, od té první v roce 2008. Cecily rychle zamrkala, překvapená tím, jak je ten seznam krátký. Pokud to dokáže, její jméno se připojí k malé hrstce ostatních. Další připomínka toho, jak ohromnou výzvu má před sebou.

„Co znamenají ty hvězdičky u některých jmen?“ zeptala se.

„No, to je značka, že se ten rok lezlo jen na předvrchol, ne na skutečný vrchol hory,“ vysvětlovala Vanja. „V některých letech by bylo příliš obtížné vést fixní lano až na skutečný vrchol.“

„Letos to zvládneme,“ řekl Charles. „Žádný strach.“

„Cecily?“ Mingma zachytil její pohled a mávl na ni. Vedle něj stála mladá žena v neonově žlutém sportovním tílku a nachových legínách. Jedinou stopou po make-upu na jejím obličeji byl proužek jasně rudé rtěnky.

Cecily tu ženu ke svému překvapení a radosti poznala: byla to Elise Gauthierová, francouzsko-kanadská influencerka a horolezkyně, kterou už dlouho sledovala na sociálních sítích – od chvíle, kdy se začala zajímat o svět horolezectví. Vyznačovala se tím, že chodila do hor oblečená ve výrazných barvách a s nápadnými šperky. Zveřejňovala poutavé, velmi barevně syté a dobře komponované fotografie a videa. Měla pro to skvělé oko.

Cecily se mimovolně rozhostil na tváři široký úsměv. „Ach můj bože – Elise?“

„To jsem já!“ Elise si zvedla sluneční brýle do vlasů a také se na ni široce usmála. „Známe se?“

„Pardon – já jsem Cecily Wongová, sleduji vás na Instagramu. Jste mi velkou inspirací. Chystáte se vystoupit na Manáslu?“

„Lezu s Charlesem. Vy také, ne?“

„Ano – to je skvělé překvapení, že jste v týmu.“

„I pro mne!“ Naklonila se vpřed a políbila Cecily na obě tváře. Pak ji uchopila za paži a pevně ji sevřela. „Myslela jsem, že tam budu samotná s mládenci, jako to na horách normálně chodí. Můžeme aspoň držet pohromadě.“

„Něco pro vás dvě mám,“ oznámil Mingma. Sáhl do vaku a vytáhl dlouhý pruh oranžové látky pokrytý buddhistickými symboly. Ovinul jej Cecily kolem šíje. „To je chadak. Jako přání bezpečné cesty na horu.“

Cecily přejela prsty po hedvábí. Během letu jí pomyšlení na setkání s ostatními členy skupiny dělalo trochu starosti, ale včera večer jí Zak připadal velmi přátelský, jen možná maličko arogantní. A teď Elise, ta byla jako paprsek jasného slunce. Těšila se z její přítomnosti. Pokud bude v takovémhle týmu, zvládne to.

Dveře hotelu se rozevřely a prošel jimi Doug. „Auta jsou tady,“ oznámil. Zvedl ruku a mlčky spočítal přítomné. Pak se zamračil. „Mingmo, on ještě nepřišel dolů?“

„Neviděl jsem ho.“

Doug zachmuřeně pohlédl na hodinky. Bylo pár minut po jedenácté.

„Chybí někdo?“ zeptala se Cecily Mingmy.

„Ano, máme v týmu ještě jednoho člena. Přidal se na poslední chvíli. Jmenuje se –“

Než mohl Mingma doříci větu, cinkl výtah a vystoupil z něj muž se zrcadlovými slunečními brýlemi a s nápadnou jednookou digitální zrcadlovkou u krku. Pustil se přímo k automatu na kávu v rohu vestibulu, ale Doug ho zarazil. „Na to není čas, Grante. Musíme jet. Teď.“

„Vážně? Jen jedno kafe a hned…“

Cecily zvedla obočí. Vypadalo to, že se k týmu přidal ještě jeden Brit, nejspíš přibližně stejně starý jako ona nebo o maličko mladší – i když jeho ostrý přízvuk neodpovídal tomu neupravenému vzhledu. Vypadal, jako by zrovna dorazil odněkud z baru. Grant zkřivil ústa, ale výraz jeho tváře se změnil, když spatřil Charlese. „Tady jsi, brácho! Rád tě vidím. Včera jsem se nadral, někde v tom klubu ses mi ztratil a probudil jsem se v restauraci Momo. Klasika. Připraven vyrazit na horu?“

„Dokonale.“ Charlesovi zacukalo obočí. Nepřistoupil, aby Grantovi potřásl rukou, jako to udělal u Zaka. Ti dva se už zjevně přivítali předtím. Příjemný pocit, který dosud Cecily z ostatních členů týmu měla, se vytratil. Grant jí svým postojem a chováním připomínal arogantní nóbl fešáky, kteří se poflakovali po univerzitě a chovali se, jako by jim to tam všechno patřilo. Možná byla také ovlivněná Dougovou nelibostí, která z něj přímo vyzařovala, ale Grant ji očividně vůbec nevnímal.

„Už se nemůžu dočkat, až to všechno natočím. Zachytím každej okamžik.“

Doug si odkašlal. „Tak fajn, týme. Jdeme.“

„Ještě vteřinku!“ pronesla Elise. „Vanjo, mohla byste nás všechny vyfotit?“

Smáčkli se do skupinky a Mingma rozdal i ostatním oranžové chadaky. Charles stál uprostřed a všechny o hlavu převyšoval. Sedm totálních cizinců, kteří budou následující měsíc muset držet pohromadě, aby se pokusili vystoupit na jednu z nejvyšších a nejnebezpečnějších hor světa.

Cecily nezbývalo než doufat, že je připravena.

3

Jakmile je Vanja vyfotila, Charles vykročil z řady. „Tak brzo na shledanou! Bezpečný let.“

„Vy s námi nepoletíte?“

„Ne, dorazím tam později. Musím tady v Káthmándú ještě vyřídit pár úředních záležitostí, a kromě toho už jsem aklimatizovaný.“

Ostatní už mířili k čekajícím autům, ale Cecily měla pocit, že se nemůže hnout.

„No tak, Cecily, musíme jet,“ pronesl Doug.

Těkala pohledem mezi Dougem a Charlesem. Charles zřejmě vnímal její obavy. Přistoupil k ní a poklepal jí na rameno. Sklonil se k ní a do ucha jí řekl: „Bez obav, na hoře bude spousta času na to, abychom si promluvili.“

Přikývla. Jeho dotek ji trochu uklidnil. Připadalo jí zvláštní, že je to teprve necelý rok, co o Charlesi McVeighovi slyšela poprvé.

Moc dobře si to pamatovala. Bylo to studené ráno, loni v říjnu. Lilo jako z konve, po předním skle auta se rychle míhaly stěrače.

„Člověk mu to vidí na očích. On to dokáže. Jestli se mu povede do jara sehnat peníze, aby mohl vyrazit, určitě snadno zvládne překonat rekord,“ řekl James.

Ona a James jeli autem z Londýna do města Fort William, aby se pokusili zvládnout slavnou výzvu National Three Peaks Challenge – během pouhých čtyřiadvaceti hodin slézt nejvyšší hory Skotska, Anglie a Walesu. Za volantem seděl Jamesův přítel a kolega novinář Ben, oni dva si potřebovali šetřit síly na výstup. Cecily byla učiněný uzlíček nervů. Dělalo jí starosti počasí, její zdatnost a monumentální úkol, který měli před sebou. James se ji snažil uklidňovat, jenže měl za to, že ji uklidní, když jí bude vykládat o nějakém chlapovi, který se pokouší o v podstatě nemožný horolezecký výkon. Bylo to od něj milé, ale rozhodně jí to nepomáhalo zbavit se tíže na prsou.

„A musí získat všechna ta povolení. Čínská vláda nedávno omezila vstup na Šiša Pangmu,“ vmísil se do konverzace Ben. Byl tak vysoký, že se musel hrbit nad volantem, aby se tam vešel. Nevypadalo to pohodlně.

„Však on je dostane. Byli by to idioti, kdyby ho odmítli. Dělá horolezeckému průmyslu neuvěřitelnou reklamu.“

Navzdory svým obavám z výstupu měla Cecily radost z toho, že se James o tohle téma tak zajímá. Málokdy se stávalo, že by někoho tak vášnivě chválil – obvykle tyhle horolezce přitahující pozornost spíš kritizoval. Musela si přiznat, že ji to zaujalo.

„Co je tak zvláštního na tomhle… Jak že se to vlastně jmenuje?“ zeptala se a předklonila se ze zadního sedadla.

„Charles McVeigh,“ odpověděl James.

„Copak lidi na horách v jednom kuse nepřekonávají nějaké rekordy?“

James se ušklíbl a pohlédl na ni do zpětného zrcátka. „Děláš si legraci? Takhle ne. Jestli Charles dokončí tenhle projekt, bude to přelomové – a nejen pro svět horolezectví. Posouvá hranice možností lidského těla. Ukazuje světu, co může člověk dokázat. Je to postup na novou úroveň.“

„To zní senzačně,“ řekla.

James udělal obličej a Cecily věděla, že „senzačně“ nebylo dostatečné ohodnocení. „Když ohlásil svůj plán na čtrnáct čistých výstupů, napsal jsem o tom na ClimbersWeb, ale zasluhuje si to mnohem větší pozornost. Doufám, že budou mít v National Geographic nebo Wild Outdoors zájem o pořádný článek. Zatím nikomu neposkytl exkluzivní rozhovor.“

Zatímco James a Ben pokračovali v diskusi o Charlesových výkonech, ona se pohodlně usadila a začala googlit Charlese na sociálních sítích. Jamesovo zaujetí a obdiv k tomu muži vzbudily její zájem. S úžasem hleděla na Charlesovy fotografie rozlehlých hor a děsivých cestiček mezi seraky – ledovými bloky. Ona byla v životě jen na jedné hoře: na Kilimandžáru v Tanzanii. Bylo to obtížné až dost. A výškou to nebylo srovnatelné s horami, o které usiloval Charles.

„Proč si vybral zrovna těch čtrnáct vrcholů?“ zeptala se Jamese.

„Jsou to jediné hory na světě, které mají přes osm tisíc metrů, a všechny jsou v Himálaji. V ‚zóně smrti‘. Dá se to říci tak, že v době, kterou tam trávíš, ti minutu po minutě doslova umírá tělo. Většina lidí si s sebou nosí láhve s přídavným kyslíkem, ale Charles ne. Je to purista.“

„Jak to, že to Charles dokáže?“

James zaťal zuby. „Nevím. Sám bych se ho na to rád zeptal. Ale prozatím mi neodpovídá na e-maily.“

„Třeba bych mu měl zkusit napsat já,“ navrhl Ben.

„Jen se opovaž,“ zavrčel James.

Ben ve smířlivém gestu zvedl na okamžik obě ruce z volantu. „Dělám si legraci, kámo! Ten interview bude tvůj. Znáš tyhle horolezce, jsou hrozně pověrčiví. Nejspíš nechce s nikým mluvit, dokud ten projekt nedokončí.“

„Co třeba ty, Jamesi – nemáš teď na sobě stejné ponožky, v jakých jsi lezl na Aconcaguu?“ poškádlila ho, aby odlehčila atmosféru. James a Ben si jako reportéři konkurovali, ale také prožili spoustu dobrodružství společně. Když vystupovali na nejvyšší horu Jižní Ameriky, strávila čtyřiadvacet hodin v nejistotě čekáním na zprávu. Dokázali to a ona sdílela jejich euforii, i když sama zůstala v bezpečí a pohodlí londýnského bytu, kde žili s Jamesem. Měla díky tomu pocit, že ví, jak může vypadat „vrcholová horečka“. Touha dosáhnout vrcholu za každou cenu.

„Mé věrné vrcholové ponožky,“ mrkl na ni. „Fungují spolehlivě.“

„Až na Kilimandžáro,“ řekla a stiskla mu rameno. „Pořád na to nerada vzpomínám. Doufám, že tentokrát tě nezklamu.“

Natáhl paži dozadu, chytil ji za ruku a pevně sevřel její prsty. „To bylo něco jiného. Tady nemusíme řešit výšku, miláčku. Máš za sebou trénink. Budeš v pohodě, nedělej si z toho hlavu.“

Ale nebyla v pohodě. Na třetí hoře, na Snowdonu, velšsky zvaném Yr Wyddfa, byla vyčerpaná a blouznila. Měla za sebou víc než dvacet náročných hodin, během nichž vystoupila na skotský Ben Nevis a anglický Scafell Pike. Mezitím dlouhé přesuny autem, neodpočinula si, nevyspala se. Teď ji bičoval liják a zmítal s ní divoký vítr, třásla se zimou a už nemohla ani o krok dál. Byli v půli cesty po ostrém hřebeni, na trase známé jako Crib Goch. Drápali se po mokrém, kluzkém kamení.

„Nedokážu to,“ řekla Jamesovi. „Běž dál sám. Když teď vyrazíš, ještě to můžeš do čtyřiadvaceti hodin stihnout.“

„Cecily, nenechám tě samotnou.“ Zastavil se na hraně srázu a shlížel dolů. Snažila se dolézt k němu, ale na balvanech jí klouzaly dlaně.

Zavrtěla hlavou. „Nemá to cenu. Už nemůžu. Vrátím se do auta, není to tak daleko. Ben tam má termosku s horkým čajem. Prosím tě, další situaci jako na Kilimandžáru bych nezvládla.“

Viděla mu ve tváři, jak se rozhoduje. Na Kilimandžáru se vrátil společně s ní. Ale teď to může dokončit. „Jestli jsi si jistá, že se zvládneš vrátit…“

„Jsem. Podívej, myslím, že už přestává pršet. Budu v pohodě.“ Byla na kůži promočená, v promrzlých prstech měla křeč.

Poslal jí dolů vzdušný polibek. „Jdi rovnou k autu, ano? Je tu místy špatný signál, tak ti možná nebudu moci zavolat, abych tě zkontroloval. Za pár hodin bych měl být nahoře a zpátky.“

„Jasně. Už běž,“ řekla mu a byl pryč.

K autu nedorazila. Poté, co odešel, zažila něco, na co do smrti nezapomene.

Před jejíma očima spadla ze skály žena.

Bylo to nejstrašnějších pár hodin v jejím životě. Čekala, až dorazí horská služba, a pískala na píšťalku, aby jim oznámila polohu.

„Jsi hrdinka,“ řekl James, když byli zase spolu a pevně ji k sobě tiskl. Nepřipadala si jako hrdinka. Udělala jen to, že počkala na pomoc. Nedokázala ji zachránit. Nedokázala zabránit tomu, co se stalo.

Když se vrátili do Londýna, James o té nehodě napsal článek, ve které ji označil za „hrdinku ze Snowdonu“.

Vadilo jí to. Styděla se. A tak udělala to, co jí připadalo přirozené. Napsala o tom, o své zkušenosti, a nabídla svou verzi příběhu. Vznikl z toho nepřikrášlovaný, niterní blog, který pojmenovala „Failure to Rise“, neschopnost vystoupit na vrchol. Psala o svém šoku z toho, co viděla. O svém smutku. A o svém hlubokém a trvalém pocitu selhání – že selhala při pokusu zdolat Kilimandžáro, selhala při výzvě Three Peaks Challenge, selhala, když tu ženu nezachránila.

Poslala ten text Michelle, která jej zveřejnila na Wild Outdoors. K překvapení všech se z toho stal virální blog – hit, jejich nejpopulárnější článek měsíce. Díky Jamesovu článku ji čtenáři už předtím vnímali jako hrdinku. Ale ten blog zřejmě zasáhl mnohem širší publikum, především díky její neochvějné upřímnosti, s níž líčila svou neschopnost dobýt vrchol. V textu vynechala jedinou věc – to, jak hluboce jí bylo líto ženy, se kterou se nakrátko setkala na úbočí hory. Bylo to příliš živé.

I tak hodně riskovala, když se otevřela a sepsala ten příběh. Ale vyplatilo se to. Poprvé si připadala na prahu úspěchu. Teď potřebovala už jen něco, co by její kariéru nastartovalo.

A pak se objevil Charles.

Nečekaným vedlejším efektem jejího traumatického zážitku na Snowdonu bylo to, že začala oceňovat Charlesovo snažení. Když se příští jaro vypravil na Annapurnu, první horu svého projektu, společně s Jamesem sledovala online jeho postup. Jamesovy články byly stále obdivnější. Na Dhaulágirí, třetím vrcholu, zachránil Charles před jistou smrtí italského horolezce – ten příběh ji dojal. Viděla někoho, kdo se nesnaží jen něčeho dosáhnout kvůli sobě; byl schopný dát všechno v sázku, aby se pokusil někoho zachránit. To byl opravdový hrdina. Ne jako ona.

A nebyla v tom sama. Příběh o neuvěřitelné Charlesově záchranné akci zaplnil mainstreamová média a teď ho už sledoval celý svět. Znamenalo to i tlak, ale Charles si z toho nic nedělal. S každou horou, kterou dobyl, zájem kolem něj jen rostl.

Proto ji šokovalo, když po jeho úspěšném výstupu na K2 dostala jako jediná z novinářů pozvánku na londýnské setkání se sponzory, kde se Charles chystal mluvit. V té době měl polovinu projektu za sebou, ale potřeboval čerstvou dávku hotovosti, aby se mohl vydat na zbývající hory. James se žárlivě naježil, ale uklidnila jeho city tím, že ho vzala s sebou. Toho večera učinil Charles kontroverzní prohlášení: na poslední horu projektu, Manáslu, s sebou vezme skupinu. Jeho pověst to ještě posílilo. Nejenže to dokážu, ale současně zvládnu vést skupinu.

Během večírku, který sponzorskou akci zakončil, se na ni Charles obrátil. Byli ve velkolepém sále Královské geografické společnosti, všude kolem spousta lidí, kteří po očku sledovali Charlese a toužili po chvilce strávené s tímto slavným mužem. On ale věnoval svou pozornost jen jí.

„Hledám nějakého novináře, který by se se mnou vypravil na tu poslední horu. Chtěl bych, abyste to byla vy, Cecily,“ řekl jí.

Překvapením divže nevyprskla šampaňské. „Prosím?“

Vnímala, jak James po jejím boku ztuhl a přešlápl z nohy na nohu.

Pokud Charles zaregistroval jeho znepokojení, nedal to na sobě nijak znát. „Pojeďte se mnou na Manáslu. Je to dobrá hora, zvládne ji i člověk, který ještě osmitisícovku nedal, a je moc krásná. Aby ten článek o mně měl smysl, je potřeba, abyste sama zažila výstup. A zdokumentovala jej po mém boku.“

Zakroutila nevěřícně hlavou a zasmála se tomu, ale Charles se nesmál. Polkla a pohlédla na Jamese. „To myslíte vážně? Přece nemůžu…“

„Můžete. A až vy a já společně vystoupíme na vrchol, dostanete ten interview,“ řekl Charles.

„A když ne?“

Charles se usmál a v jeho ledově modrých očích zablýsklo. „To nepřipadá v úvahu.“

A bylo to tady. Zlom v kariéře, na který čekala. Bylo rozhodnuto. Poleze na tu horu.

Doug s pohledem upřeným na hodinky významně zakašlal. Moc trpělivý tedy není. Zachytil její pohled a gestem ji vybídl, aby vyrazila. Pak i on vyšel před hotel, kde čekala auta.

„Užijte si to v Samagaunu a v základním táboře,“ řekl jí Charles. „Soustřeďte se na přípravu. Choďte aklimatizační kolečka, zvykejte si na horu. Sžívejte se s expedicí. Vím, že to dokážete. Až přijedu, můžeme společně zamířit přímo k vrcholu. A pak si pořádně promluvíme.“

„Díky, Charlesi. A ať dobře pořídíte s tou úředničinou.“ Cecily se zhluboka nadechla a pak se pustila za velitelem výpravy. Automatické dveře se rozevřely a do tváře ji zasáhl nápor teplého, lepkavě vlhkého vzduchu. Byl to pocit jako před bouřkou.

Naposled se ohlédla přes rameno po muži, se kterým bude dělat interview. S pažemi složenými na prsou čekal, až odjedou. Vklouzla na zadní sedadlo vedle Zaka a Granta. Auta vyrazila, aby je dopravila na helipady. Čekal je let vrtulníkem do vesnice Samagaun na úpatí Manáslu.

Vzrušovalo ji vědomí, že míří hluboko do srdce Himálaje, ale vnímala i úzkost, tížila ji jako tvrdá koule v břiše.

Vypravila se sem kvůli příběhu, a teď měla pocit, že ten příběh zůstává v Káthmándú.

ÚRYVEK Z BLOGU CECILY WONGOVÉ

„MANÁSLU: POSLEDNÍ HORA”

3. září

Samagaun, okres Gurkha, Nepál

3500 metrů nad mořem

Zdravím vás z krásné vesnice Samagaun! Už jsme tu.

Všichni, až na toho hlavního – Charlese McVeigha. Nebojte se, nevzdal to. Zdržel se v Káthmándú, aby dořešil pár zbývajících úředních záležitostí. Při lezení po velehorách je pro něj kromě papírování, byrokracie a shánění sponzorů asi zařizování vší té logistiky ještě větší výzva než samotné zdolání vrcholu.

V horolezectví záleží spousta věcí na štěstí – už i to, abyste se dostali k hoře. Hrozilo, že kvůli silnému dešti uvízneme v Káthmándú, ale naštěstí se na chvíli vyčasilo a počasí vydrželo dost dlouho na to, abychom zvládli přelet helikoptérou. Pěší trek z Káthmándú do Samagaunu, nejbližší vesnice pod Manáslu, by nám zabral týden (i když naše skupina šerpů by to údajně zvládla za pár dnů), takže Doug rozhodl, že raději poletíme.

A byl to teda let. Těsně po druhé hodině odpoledne jsme vzlétli a přehnali se nízko nad rozlehlým městem Káthmándú. Změť budov zanedlouho přešla do vlnitých zelených teras a husté džungle. Sledovali jsme tok meandrující řeky a vyhýbali se mrakům a dešti. Tu a tam se v zeleni objevovaly nebesky modré plechové střechy odloučených příbytků – shora nebylo dost dobře vidět, jak se k těm odlehlým stavbám vůbec lidé dostávají. Po krátké zastávce na dotankování se scenérie opět změnila, tentokrát na nádherné borové lesy a horská úbočí, jak jsme stoupali do větší nadmořské výšky, a po skalách po obou stranách proudily vodopády. Nelžu vám, když řeknu, že už jen samotné vyhlídky z té helikoptéry stály za to, co jsem za účast na výpravě zaplatila.

Samagaun leží na úpatí Manáslu, ale hora nám ještě neukázala svou tvář, protože se tvrdohlavě skrývá za hradbou mraků tvořící zadní voj monzunového období. Už se nemůžeme dočkat.

Tohle sepisuji v místní čajovně, sedím u praskajícího ohně. Šaši, majitelka hostince, nám přinesla z kuchyně pro zahřátí čaj s mlékem a už jsem načala svou zásobu tyčinek a oříšků. U dřevěných stolů sedí spousta dalších horolezců z celého světa, všichni se chystáme na životní dobrodružství.

Mnozí z vás, kteří tohle čtete, už vědí, že jsem si udělala jméno tím, jak se mi nedaří dosahovat horských vrcholů. Charles ale má podivuhodnou schopnost dodávat sebedůvěru i lidem, kteří si nejsou jistí. Vím, že pod jeho vedením to dokážu. Úspěch mu prýští ze všech pórů. Už i jen za tu krátkou chvíli, kterou jsem s ním strávila v Káthmándú, chápu, proč inspiruje celou generaci horolezců. A takoví lidé si zaslouží náš obdiv. Každým krokem, o který vystoupí po stěně, se přibližuje chvíli, která změní všechno, co jsme dosud předpokládali o tom, co může lidské tělo zvládnout v těch nejnehostinnějších místech na zemi. A já mám tu čest být na té cestě s ním.

Co nás čeká dál? Jelikož už jsme ve velké výšce, strávíme tu den a budeme si zvykat na řidší vzduch. To bude stálým tématem našeho dobrodružství: musíme se řídit starým horolezeckým pravidlem, lézt vysoko a spát nízko, přes den vystupovat výš a na noc se vracet níž, aby se naše těla mohla aklimatizovat na vyšší polohy. To znamená vyrážet na sérii aklimatizačních koleček, stejnou trasou nahoru a dolů, a pokaždé čelit stejným děsivým překážkám: strmým serakům, hlubokým rozsedlinám a téměř svislým ledovým stěnám.

Charles samozřejmě tomu všemu čelí bez kyslíku a bez fixních lan. Proslavil se tím, jak dobře snáší výšky. V osmi tisících metrech se pohybuje téměř stejně snadno jako na úrovni moře.

A já? Dokonce i s přídavným kyslíkem si nejsem jistá, jak to zvládnu. Nedá se to nijak předem zjistit, není žádný způsob, jak se fyzicky opravdu připravit. Jediné, co mohu dělat, je klást jednu nohu před druhou, dokud nedojdu na vrchol – nebo dokud nedostanu pokyn otočit se.

A vyjít nahoru je samozřejmě jen polovina bitvy. Spousta horolezců tvrdí, že sestup může být stejně náročný jako výstup.

Takže mi držte palce! Budu to asi potřebovat. V horách se může přihodit cokoliv.

4

Za horou vyšlo slunce a terasa čajovny se koupala ve světle a teple. Z hrnku čaje, který Cecily držela v dlaních, se kouřilo, její notes a pero ležely opuštěné na stolku. Když se opřela o dřevěné zábradlí, hrozivě zapraskalo, ale vydrželo. Na dvoře pod ní zamečela koza. Jinak byl všude klid. Na většinu lidí bylo ještě moc brzo.

Měla tu vyhlídku jen pro sebe. Poprvé si ji mohla vychutnat. Její mobil se nabíjel v pokoji, fotoaparát měla zahrabaný hluboko v tašce. Takže se nezabývala tím, aby ten okamžik dokumentovala, ale jen upíjela čaj a dívala se.

Dvojitá špice hlavního a východního vrcholu probodávala nebe jako břitva, jako ocas bájného livjátana nořícího se do temně modrého oceánu. V porovnání s tím byla zcela nepatrná. Drobounká rybka. Připadalo jí nemyslitelné, že by se měla octnout tam nahoře.

Když jí vytanulo na mysli, že je od ní drzost se o to byť i jen pokoušet, nebylo to poprvé.

Dávala v sázku všechno. Svou kariéru. Své úspory. Své bydlení. Takže se teď musí soustředit na tu horu, kterou má před sebou.

Z kuchyně se linula vůně puri, tradičního nepálského smaženého chleba. Z pokojů se vynořovali další lidé a čajovna ožila aktivitou. Přes cestu, na terase jiného na modro natřeného hostince, se objevovali další neohrožení cestovatelé, aby se protáhli a nadýchali čerstvého himálajského vzduchu.

„To je nádhera, co?“

Po schodech vyšla na terasu Elise v růžové softshellové bundě a pletené čepici, doprovázená dvěma francouzskými horolezci z týmu firmy Summit Extreme. Seznámili se s nimi včera večer. Cecily mrkla do notesu, aby si připomněla jejich jména – Alain a Christophe. Tím si vybavila i to ostatní. Právě dorazili pěšky z Káthmándú a na pár dnů se usadili v Samagaunu, aby se před cestou do základního tábora aklimatizovali.

„Vypadá to úplně neskutečně,“ odpověděla.

Jeden z těch mužů – pokud se pamatovala, byl to Alain – se držel blízko Elise. Když včera seděli s kávou u kamen, krmil je historkami o tom, kde horolezil posledně. Snad někde v Afghánistánu? Jméno té hory jí nic neříkalo. Bylo to působivé a strašidelné vyprávění. Nějaký prvovýstup.

Spousta hor, spousta příběhů, spousta eg, spousta vousatých tváří. Těžko se v tom všem vyznat.

„Tohle bude brnkačka,“ poznamenal Christophe a mobilem pořídil fotografii té vyhlídky.

„Cože?“ zamrkala Cecily nevěřícně.

Mávl rukou. „Ale no tak. Manáslu není těžká hora. Letos tam chce vylézt dvě stě padesát lidí. Podpůrný tým už je ve druhém táboře. Vždyť je to jako vysokohorská via ferrata.“

Cecily se cítila uražená za Manáslu. Jednu viu ferratu, „železnou cestu“ složenou z kovových žebříků, mostů a ocelových lan, která proměňuje obtížné trasy v chráněné a bezpečné, absolvovala v Jezerní oblasti, anglickém národním parku. Tohle ale bude tisíckrát obtížnější výzva, i když využijí fixní lana. „Říkalo se jí ‚hora zabiják‘,“ poznamenala.

Odfrkl. „Každá hora je někdy zabiják, to záleží na sezoně. Manáslu je teď skoro stejně zkomercializovaná jako Everest.“

„Tak proč tu jste?“ zeptala se. Kolem vrcholku se zase začaly dělat mraky. Stahovaly se k hoře jako rubáš. Tam nahoře musí být hrozný vítr.

„Proč ne?“

Otevřela ústa k odpovědi, ale jeho společník Alain byl rychlejší. „Vykašlete se na něj. Dělá si legraci. Máte pravdu, Manáslu je nebezpečná. Všechny velehory jsou nebezpečné. Kvůli tomu riziku jsem si spoustu let netroufl na osmitisícovku.“

Mrkla Alainovi za záda. Elise a Christophe se vydali kus dál po terase, aby pořídili pár fotek z odlišného úhlu. „Čím to, že jste změnil názor?“ zeptala se.

„Vydal jsem se sem na počest jednoho kamaráda. Pierra Charroina.“ Po Alainově tváři se mihl stín bolesti. „Letos zemřel na Everestu.“

Cecily zatajila dech. „To je mi líto. Jak se to stalo?“

„Nevíme jistě. Vypadá to, že se ztratil na zpáteční cestě do čtvrtého tábora. Na vrchol se dostal.“ Zatímco Alain mluvil, našel na mobilu fotografii mladíka v modrých slunečních brýlích klečícího u změti modlitebních praporků na vrcholové plošince Everestu. „Tuhle fotku pořídil jeho šerpa. Pierre byl tak zkušený horolezec… Byl to šok.“

„Musí to být hrozné takhle ztratit přítele.“

„Horší. Nepředstavitelné.“ Vzdychl. „V zóně smrti není možné ani pátrat, natož něco vyšetřovat. Přišel jsem sem, abych na vrcholku nechal praporek na jeho památku.“

„To je opravdu dojemné, Alaine. Ale počkejte, vyšetřovat? Proč?“

„Těžko se mi o tom mluví.“ Zlomil se mu hlas, odvrátil se a zahleděl se na horu.

Chtěla se mu přiblížit, nějak ho utěšit. Vnímala, že jeho bolest je propastí, kterou pouhý dotek nepřeklene, ale cítila, že musí něco udělat. „Chápu. Nedal byste si čaj?“ zeptala se ho s mírným úsměvem. Natáhla se pro termosku, kterou jí přinesla Šaši, a sebrala jeden hrnek z komínku, ve kterém čekaly obrácené dnem vzhůru na stole. Nalila nejprve Alainovi a pak i sobě. Alain zaváhal, pak se pousmál, přijal šálek kouřícího nápoje a usrkl. Na ramenou mu bylo vidět, že jeho napětí trochu povolilo. Čaj udělá dobře vždycky.

Cecily sledovala jeho pohled na vrchol. Když řekla: „Doufám, že naše výprava bude mít větší štěstí,“ snažila se, aby se jí netřásl hlas.

„Horolezectví je zkrátka nebezpečné. To ví každý, kdo byl ve velehorách.“ Alain zdlouha, pomalu vydechl. „Ale některé nehody by se neměly stávat.“

„To mluvíte o tom, co se stalo Pierrovi?“

Znovu vzdychl a otočil se k hoře zády.

„Pardon,“ dodala Cecily rychle. „Nemusíte mi o tom říkat.“

„Tak to není… Sám bych se v tom rád lépe vyznal. Jeho šerpa tvrdí, že se asi odpojil od fixního lana, aby si odskočil, a přitom spadl. Ale Pierre by lano neopustil. Tím jsem si jistý.“ V očích mu zablýskalo a Cecily překvapilo, jak rozzlobeně to pronesl.

Naklonila se k němu. „Nemohl mít horskou nemoc? Třeba byl zmatený…“

„Možná.“

Pátravě mu hleděla do tváře. „Ale vy si to nemyslíte.“

Zaváhal a pofoukal si čaj. „Ne, nemyslím.“

Otočil se na Cecily a ztišil hlas, takže se k němu musela sklonit ještě víc, aby mu rozuměla. „Mám pro to dobrý důvod: mluvil jsem s ním. Satelitním telefonem, těsně po tom, co dosáhl vrcholu. Myslel jsem, že mi bude vzrušeně vykládat o výstupu, ale nebylo to tak. Řekl mi, že je sám, oddělený od šerpy, a že ho někdo sleduje. Někdo, koho se bál, někdo, kdo mu chtěl ublížit. V tu chvíli mě napadlo ‚Bože, má horskou nemoc, trpí halucinacemi.‘ Ale nikdy jsem ho neslyšel takhle mluvit. Ten jeho hlas. Zněl v něm čistý… děs. Než jsem mohl něco říct, spojení se přerušilo.“ Alain se mezi sevřenými rty zhluboka nadechl a pak pokračoval. „Potom jsem se dozvěděl, že nedorazil do čtvrtého tábora. Prostě se ztratil.“ Luskl prsty. „Jen tak. Skvělý horolezec. Zmizel.“

„Co tím chcete říct? Myslíte, že mu někdo něco udělal?“

Alain prudce postavil hrnek na stůl. „Něco tu nehraje. Proto jsem se vypravil sem. Ano, chci nechat na vrcholku praporek, ale také se chci zeptat na pár věcí. Proto jdu se stejnou společností, s jakou lezl on, a se stejným vůdcem.“

„Kdo je to?“

„Dario Travers. Chci zkrátka vědět, co se tam nahoře opravdu stalo. Tak dobrý horolezec jako Pierre by jen tak nespadl.“ Alain zatnul zuby, a když Cecily pohlédla na jeho ruce, všimla si, že svírá zábradlí tak pevně, až mu zbělely klouby. Uvědomovala si, co by měla dělat. Téměř slyšela Jamese – opravdového profesionálního novináře píšícího o horolezectví –, jak na ni křičí, aby se vyptávala dál. James by v tom cítil příběh, mámil by z Alaina detaily o té podezřelé smrti ve velké výšce. Ale tady, ve stínu Manáslu, se nemohla ubránit pocitu strachu, který jí hlodal v útrobách. Smrt číhá i na ty nejzkušenější horolezce. A ona je nováček. Nechtělo se jí vyptávat se. Potřebovala se upnout na myšlenku, že všechno dobře dopadne.

Ale i tak měla před sebou práci. Když se na ni bude soustředit, třeba ji to odvede od myšlenek na budoucí nebezpečí. Zapudila ten strach.

„Alaine, možná si to ze včerejška nepamatujete, ale jak už jsem vám říkala, jsem tu pracovně. Dělám pro časopis Wild Outdoors, píšu o Charlesovi. Na Pierra by se nemělo zapomenout. Jestli se mu něco stalo, chci, aby to lidé věděli. Byl byste ochotný odpovědět mi na pár otázek?“ I kdyby byla Pierrova smrt prostě jen tragická nehoda, bude se jí hodit přidat Alainova slova do článku o Charlesovi jako vysvětlení, co žene lidi na tyhle velehory. Riziko a oběť. Život obětovaný snaze splnit si celoživotní cíle. Poslouží to jako kontext Charlesových výkonů.