Obsah

PŘEDMLUVA

PŘEDMLUVA II

DOVOLENÁ S PREMIÉREM

VÁNOČNÍ STROM PRO PRAHU

ROUŠKY POKAŽDÉ JINAK

NA SÁŇKÁCH S PIVRNCEM

ONLINE

PSÍ SPŘEŽENÍ

K ČEMU ROUŠKY JEŠTĚ JSOU

UCHO

JDEME S BARVOU VEN

KDOPAK TO MLUVÍ

ÚVAHY U VÁHY

JEDE, JEDE MAŠINKA

SAMÁ VODA

JAK JSEM DOSTAL VAKCÍNU

OČKOVANÝ

JAKO ZE ŠKATULKY

NA PLOVÁRNĚ

BARVY COVIDU

ZA VŠÍM HLEDEJ VŠI

SEZNAMOVÁNÍ

KUDY VEN

HRNEČKU, VAŘ

PSÍ KUSY

KDO JSEM

SPOLUJÍZDA

TMA PŘEDE MNOU

SPIKNUTÍ VĚCÍ

ROUŠKA, KAM SE PODÍVÁŠ

JAK JSEM SI VZAL PRÁDLO DO PRÁDLA

V HRAČKÁŘSTVÍ

BUDIŽ TMA

PÁTRÁNÍ PO JEŽÍŠKOVI

JAK JSME DOMA MĚLI COVID

DOSTIHLA MĚ KORONA

DOSTSLOV

POZNÁMKA

MOJE KORONAKRONIKA

Petr Vydra

Copyright © Petr Vydra, 2022

Illustrations © Petr Urban, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8351-7

PŘEDMLUVA

Dal bych přednost tomu, kdyby tahle knížka obsahovala směs vyprávění, která nemají žádné společné téma. Dal bych tomu tedy přednost před tím, aby byla o koronaviru, což je nyní společný jmenovatel jednotlivých historek a příběhů. Epidemie mi totiž vlezla do mnoha textů, které jsem v jejím průběhu psal. Někdy jsem psal o rouškách a v takovém případě je jasné, že takový text je vlastně o epidemii celý. Občas jsem se sice pustil do vyprávění, které mělo být o něčem jiném, ale epidemie se mi tam dostala, jak se říká, zadními vrátky. Ať jsem se věnoval lecjaké činnosti, jaká se dá provozovat, i když epidemie není, protože s ní nemá nic společného, stejně ji doba koronavirová často nějak poznamenala. Byť je o ní v textu nakonec třeba jen malá zmínka. Například ta, kterou pronesl kreslíř Petr Urban, když jsem ho navštívil a on řekl, že se cítí být v karanténě už třicet let, protože se během nich soustředí na to, aby především kreslil a kreslil a kreslil.

Takovou poznámku by šlo z textu klidně vymýtit. Na druhou stranu, proč to ale dělat? Zkrátka, když jsem si texty, které vznikly za doby pandemie, poskládal vedle sebe, zjistil jsem, že právě ona je nějak spojuje. Bylo by proto poněkud násilné pátrat po nějakém jiném motivu, který se v textech také opakovaně vyskytuje, a od něj pak odvozovat název celé knížky.

Když už jsme u toho názvu. Umím si představit, že někomu snadno přijde poněkud samožerný. Moje koronakronika… to opravdu může znít, jako když si chci pro sebe uzurpovat právo na jediný správný výklad dějin. Ale je to myslím název dost praktický a objasním vám proč. Co když totiž vznikne něčí jiná koronakronika? Pak teprve společně se jménem autora vznikne úplný název, protože každý spisovatel či rovnou řekněme kronikář má právo na svoji vlastní kroniku našich časů. Slovem moje chci zároveň ukázat a zdůraznit, že takhle jsem koronadobu viděl a prožil právě já. Přivlastňovací zájmeno si v tomto případě tedy neosobuje vlastnictví jediného správného výkladu, ale naopak poukazuje právě na onu historickou nespolehlivost – je to totiž svědectví jediného člověka. Tuhle knížku zkrátka nestvořil nějaký kolektiv autorů a další kolektiv ji nelektoroval. Jsou to opravdu příhody a nápady jednoho jediného člověka, který je hned taky zapisoval. Tahle koronakronika se tedy netýká všech. Ale můžete ji zase snadno konfrontovat se svými vlastními vzpomínkami. Také vy jste určitě během koronakrize dělali všechno možné a snažili se žít co nejnormálněji. Že to nešlo, nebyla vaše chyba.

Tohle tedy bylo takové skromné přiznání, že v knížce nepopisuju život celé společnosti, ale všední příhody jednoho člověka, případně jeho rodiny. Stejně tak v ní popisuju i o něco méně běžné zážitky, které si ale klidně může dopřát i takový zápecník jako já, když například vyrazí na kurz vaření k Romanu Vaňkovi nebo prostě jen navštíví kamaráda, případně oboje tohle dohromady.

Samozřejmě v knížce naleznete i dobrodružství, ve kterých jsem se exponoval víc, než je obvyklé, k čemuž mě zase motivoval jeden magazín, pro který píšu reportáže ve stylu na vlastní kůži. Mám na mysli například experiment, kdy jsem zkoušel chodit po Praze poslepu, tedy s klapkami na očích a s pomocí bílé hole. To tedy už je něco, co není tak docela běžný zážitek. Zároveň však nejde o nic, co by si nemohl vyzkoušet kdokoli. Vždyť si vezměte, že spisovatel Patrik Hartl v rámci posouvání vlastních hranic běžel po Staroměstském náměstí nahý. K tomu mohu poznamenat, že jestli si to zopakoval v době, kdy jsem tam vcházel z Celetné, tak jsme se možná potkali, ale nevím o tom, protože jsem byl zrovna oslepen v rámci svého vlastního experimentu.

Zkrátka dělal jsem a díky tomu také popisoval i věci ne zcela normální a běžné. Přesto však mám pocit, že to nejnenormálnější i na činnostech poněkud neobvyklých byla nakonec stejně doba, v níž jsem svoje výzvy podstupoval. Vychýlenost, do které člověka uvrhne celosvětová epidemie, zkrátka stěží překonáte, ať už začnete dělat něco sebenezvyklejšího.

Teď ale musím zároveň trochu mírnit vaše očekávání, pokud se domníváte, že epidemie se dostala do úplně každého biografického příběhu nebo úvahy, které jsem během ní napsal. To by byla poněkud schematická představa. Bylo by to jako domnívat se, že čínský virus, který se nám tu šířil, musel chytit úplně každý, což také nebyla pravda. V některých kapitolách zkrátka na koronavirus vůbec nenarazíte, přestože během něj vznikly. Jako autor doufám, že i to přispěje k pocitu věrohodnosti této knížky. I když žijete nějakou dobu, kterou zásadně ovlivňuje jistý problém, který se tak či onak týká všech, přece se neodrazí úplně v každém vašem konání či každé vaší myšlence. Pokud bych vám chtěl sugerovat, že to tak naopak je, a strkal bych téma covidu do popisu každé, i sebedrobnější události, připadal bych si jako byrokrat. Ne vše zkrátka za doby koronaviru bylo ovlivněno právě a jenom jím. Ostatně to mi dodává i určitou naději. Snad se budou okamžiky normálnosti, kde si život jde svou cestou, postupně rozšiřovat a vir nakonec ustoupí. O tom však tahle knížka není a být nemůže. To jaksi plánuju, jakkoli to není na mně, na někdy jindy. A těším se na to.

Nemyslete si, že mi pandemie dělá radost, protože o ní můžu psát. Jsem toho názoru, že žádná knížka za pandemii, která ji inspirovala, nestojí. Tímto bych se tedy chtěl rovnou taky vyvinit z možného podezření, že tyju z pandemie. Jsem totiž autor, který vedle toho, že si občas i zcela vymýšlí, píše také o tom, co se děje, a jaksi nemůže za to, co jeho nastražená pozornost zachytila. To byste si jaksi museli stěžovat u jiných soudruhů, kteří pojedli netopýra, jehož svět od té doby zcela nestrávil.

Věřím tedy, že mi čtenář, který vezme do rukou tuto knížku, nebude zazlívat, že si v době, která je těžká, dělám šoufky. Ostatně obrázky, které tuto knížku zdobí, varují myslím čtenáře dostatečně, že nepůjde o heroický boj s covidem, jaký by svého času sepsal kolega Kosmas. Vida, jakou funkci může mít správně zvolená osoba ilustrátora. Kdybych si to uvědomil dřív, mohl jsem vám i sobě ušetřit čas a nepsat vůbec tuhle předmluvu. No, ale stalo se. Nicméně když už mi to došlo, mohu přistoupit k přání, které bych napsal tak jako tak: Příjemné počtení.

PŘEDMLUVA II

Možná vás překvapuju, že vás opět oslovuju s předmluvou. Kdybych nevěděl, že čtenáři předmluvy občas přeskakují, tak bych možná ani neměl to srdce vás znovu zdržovat od čtení samotné knížky. Tohle ostatně není předmluva ke knize jako k celku, nýbrž pouze k následující kapitole. Jejím základem je stand-up, čímž se od ostatních textů v knížce liší. To samozřejmě ničemu nevadí, ale vlastně to tu uvádím, protože jsem v předchozí předmluvě tuto skutečnost nezmínil. Mluvil jsem tam jen o psaní do jednoho magazínu. Bylo těch časopisů ostatně víc, dodávám nyní, ale jen ten jeden mě nutí vystupovat z mé komfortní zóny a provozovat pro mě nezvyklé činnosti. Takže nyní dodávám: na stránkách této knížky se kromě textů pro různé časopisy ocitá – a to právě v první kapitole – také stand-up. Zkrátka běžný čtenář, který přeskakuje předmluvy, to vědět nepotřebuje. To jen vy, kteří jste četli první předmluvu a považovali ji za vyčerpávající, si zasluhujete dozvědět se tuto informaci, kterou jste se prve nedozvěděli. Tahle druhá předmluva se tak vlastně stává doslovem první předmluvy.

Když už jsem se takhle zapovídal, dovolte mi říct, že vystupování se stand-upem je pochopitelně projevem normálního života bez omezení. Zde se tedy text stand-upu ocitá proto, že dobu koronavirovou alespoň nějak reflektuje.

DOVOLENÁ S PREMIÉREM

Dovolte mi zavzpomínat na léto 2020. Bylo to krásné léto. Člověka to úplně táhlo k moři. Avšak náš premiér nám naléhavě říkal: „Nejezděte do ciziny a už vůbec ne k moři.“

To bylo mimochodem poslední prohlášení, které stihnul učinit těsně předtím, než odletěl s dcerou na Krétu.

Ale já to chápu. Dcera na něj naléhala. A otec udělá všechno pro dítě, zejména pro dceru.

Že má otec jedno dítě radši, je dost ověřená věc. Pokud dětmi toho otce jsou dcera a syn, pak bez váhání mohu říct, že má radši dceru. Pojďme si to ukázat na příkladu otce, o kterém tady mluvím. Dejme si na misky vah dva činy. A rovnou si to spojme s otázkou: Máte radši toho, koho pošlete s divným řidičem na okupovaný Krym, nebo toho, s kým jedete osobně na Krétu?

Má radši dceru.

Podívejte, je to tak snadná otázka, jestli má otec radši syna nebo dceru. Já například mám dvě dcery. Moje děti jsou tedy obě holky, a i tak mám jednu radši.

Ne, dělám si legraci, neberte to prosím vás vážně, nemám rád ani jednu.1

My jsme plánovali jenom první dceru, zatímco druhou jsme nechtěli. Což se změnilo. Protože dneska nechceme ani jednu.

Taky jsme si dali inzerát. Prodáme dvě Vydry za odvoz.2

Ale zpátky k tehdejšímu premiérovi a jeho dovolené. Vlastně dovoleným. On totiž jel – a to se málo ví – se svou dcerou na Krétu už v létě roku 2019, tedy o rok dřív. A byla tam tenkrát hlava na hlavě. To se tak říká, ale v moři to tak opravdu vypadalo. Samé hlavy. Na pláži to bylo spíš řekněme tělo na tělo. Nebylo kudy k tomu moři dojít, natož si zapinkat na pláži s míčem. A tak Babišova dcera řekla svému otci: „Tati, to je strašný. Nemoh bys něco udělat, aby tady příští rok nebylo tolik lidí?“

Vzpomeňte si, co jsem vám říkal, otec má vždycky radši dceru než syna. Takže jak jí odpověděl její otec? Odpověděl jí: „Řeknu příští rok Čechům, aby nejezdili k moři. Jsou blbí, poslechnou. Buděm klamať. Som premiérom malého štátu.“

A díky tomu spoustu lidí nejelo v létě roku 2020 k moři. Ani my. Jeli jsme na dovolenou jen po Čechách. Bydleli jsme v mlýně poblíž Telče. Je pochopitelně pěkné prohlédnout si Čechy.

Vůbec dovolená s rodinou je hezká věc. Nemuseli jsme taky nikam, bydlíme v Českém ráji, kde je to hezké dost, ale když odjedete s rodinou na jakože dovolenou, tak se mění celé vaše nastavení. Nemáte s sebou počítač. Taky úřady, které byste mohli navštívit, jsou najednou z dosahu. A tak jste náhle na plný úvazek s rodinou. Jako otec se naplno věnujete dětem. Jste s nimi pořád a to je taky nějakým způsobem hezké.

Děti mají takový dar vidět svět novýma očima. A to i takové fenomény, s nimiž se už seznámily. I pokud něco už znají nebo o tom vědí, dokážou to zkrátka najednou jakoby znovuobjevit. To je na nich velice inspirativní.

Moje mladší dcera… teď, co řeknu, vyzní poněkud divně, proto nesmím vynechat jediný detail, opomenout sebemenší okolnost, která to provázela, protože jinak by to vyznělo ještě divněji. Zkrátka, především musím říct, že jsem měl na sobě trenýrky. Taky tričko. A možná i ponožky. Byl jsem tedy oblečen. A mladší dcera, jejíž ramena mi v tu dobu sahala přibližně do pasu, začala poskakovat a ukazovat mezi moje nohy, přičemž vesele volala: „Táta má pinďoura! Táta má pinďoura! Hurá, hurá!“

Tak já jsem rád, že se dcera umí radovat z maličkostí.

VÁNOČNÍ STROM PRO PRAHU

V lecčems jsme se museli v roce 2020 omezit, na mnohém ušetřit nebo si to vůbec odříct. Byl jiný ten první covidový rok, protože se lišil ještě víc od toho předchozího než rok následující od něj. Nemohu jednoduše a jenom říct, že bychom byli roku 2021 na covid už zvyklí, protože to by bez dalšího vysvětlení znělo asi trochu netečně nebo přímo cynicky, ale spoustu věcí jsme v druhém covidovém roce měli tak nějak najetých.

Ovšem už v první covidový rok, kdy bychom mohli říct, že celá situace pro nás byla nová a měli jsme k ní větší respekt, takže jsme se omezovali nejen v souladu s nařízeními vlády, ale leckdy i nad ně, jsme si i tak jednu věc vzít nedali. Jednu důležitou věc. A tou věcí byl vánoční strom na Staroměstském náměstí.

Ostatně, když jsme si nedali vzít ani v padesátých letech minulého století Ježíška, přestože se nám z nejvyšších míst snažili podvrhnout cizí vánoční autoritu, konkrétně Dědu Mráze, tak jsme si ani v roce 2020, vzdor rovněž importovanému viru, nedali vzít vánoční strom na místě pro něj nejtypičtějším, tedy na zmíněném Staromáku. A já si zase nedal vzít tu možnost být u toho, když je teprve na svém místě a začíná být kácen. Hlavní pražský vánoční strom jsem viděl už mnohokrát, ale ještě nikdy ne na jeho původním místě, tedy v přírodě.

Ostatně jestli si myslíte, že jsem někdy byl u kácení nějakého vzrostlého velikána, jakým je smrk rostoucí po několik desítek let, tak jste na omylu. Tudíž jsem si řekl, že to spojím a vypravím se pozorovat kácení nejdůležitějšího vánočního stromu v republice a budu mu přítomen v nejtěsnější blízkosti, jakou mi okolnosti dovolí.

Tady musím udělat od kouzla Vánoc, na které jste se v této kapitole určitě začali těšit, malou odbočku. Pro pana Romana Veselého bylo totiž tohle kácení důležité i z hlediska ryze praktického. Pan Veselý má v obci Kamenný Přívoz nedaleko Jílového u Prahy pozemek s chatou. Na něm čtyřicet let stojí, tedy stál a také rostl smrk ztepilý. Ten byl čím dál ztepilejší a hlavně čím dál vyšší. Jestliže šlo dříve o pozemek, na němž se tyčila chata a v rohu zahrady se krčil smrk, s přibývajícími léty to začalo být naopak. Tedy chata se krčila a smrk se tyčil.

Musím uklidnit statiky, chatou to nebylo, nýbrž jenom tím stromem. Stavbu sice nijak neohrožoval, ale jeho kořeny začaly zvedat podezdívku plotu pana Veselého a zároveň plotu jeho souseda. Navíc hrozilo, že by při silném větru mohl padnout na silnici, která je hned za plotem. A tak milý pan Veselý přihlásil svůj smrk do soutěže krásy. A jeho strom vyhrál.

Když smrk vyhraje soutěž krásy, nedostane jako lepá dívka na hlavu korunku, ale rovnou třímetrovou špičku. Při psaní sice většinou dbám na to, abych příliš často neopakoval jedno a totéž slovo několikrát po sobě, ale zde se neudržím a musím uznale prohlásit, že taková špička je naprostá špička mezi špičkami.

Pojďme ale zpátky na pozemek do chvíle, kdy nám smrk zatím stojí. Je 22. listopadu a já se jím kochám za přítomnosti mnoha televizních štábů a novinářů, již se shromáždili na pozemku pana Veselého.

Hrdý majitel byl po stromu asi druhou největší hvězdou nedělního dopoledne. Přesto se mi povedlo vzít si ho stranou, abych ho na chvíli měl jenom pro sebe. Je to sdílný pán v penzijním věku. Společně s paní Veselou mi vyprávěli příběh svého shledání se stromem. Nejdříve ale osud svedl dohromady je dva.

Vezmu to teď malinko od lesa. Ne od toho, u něhož oba našli smrk, ale zkrátka musím se vrátit hlouběji do historie. Nebojte, bude to jen krátký návrat, protože pozdější manželé Veselí se potkali jen rok před shledáním s letošním vánočním stromem.

Seznámili se 1. května roku 1979 a hned 22. prosince téhož roku se vzali. Doteď si pamatují, že šlo o pracovní sobotu. Trochu je podezírám, že se jim v sobotu nechtělo do práce, a tak si vymysleli svatbu.

Jedno úsloví charakterizuje jistý typ příliš impulzivních lidí, že rychleji mluví, než myslí. Je to rčení krajně nepřesné. Takoví lidé ve skutečnosti mluví právě tak rychle, jako myslí. Přes tento úvod se dostávám k tomu, že jsem svoje poněkud netaktní podezření vyslovil nahlas opravdu v tomtéž okamžiku, kdy jsem si je pomyslel.

Naštěstí pan Veselý byl naladěn na podobnou notu. „Jestli jsme se brali zrovna v tuhle sobotu, abysme nemuseli do práce, to už si nepamatuju. Zato si pamatuju doteďka, jak jsem Martinu požádal o ruku. Bydlela v Čáslavi, já v Praze, dojížděl jsem za ní autem, tak jsem jí jednou řek: ‚Už nechci platit tolik za benzín, pojď, vezmeme se.‘ A bylo.“

Rok nato, v roce 1980 při cestě z hub, našli malý náletový smrček, zasadili si ho a za dalších čtyřicet let se s nimi setkávám poslední den, kdy jsou se svým smrkem společně na zahradě.

„Slzička asi ukápne, to ano,“ přiznává paní Veselá.

Než příběh zcela uzavřeme a přesuneme se ke stromu, musím poctivě dodat, že Roman a Martina Veselí už nejsou svoji. Tráví však spolu silvestry i Vánoce a rozumí se, že i poslední den se svým společným stromem.

„Dřív jsme spolu chodili na rande, dneska se doprovázíme k doktorům,“ směje se paní Veselá a já si myslím, že to, jak se šťastně rozvedli, jim ledaskdo může závidět. Kdo na tyhle věci věříte, vězte, že vánoční strom, který zdobil ve velmi těžký rok 2020 Staroměstské náměstí, si nesl od někdejších manželů, nyní přátel, tu nejlepší karmu. Ono je v tom taky to správné poselství nejdůležitějších svátků v roce, protože právě na Vánoce se přece zdůrazňuje, jak aspoň během nich máme mít rádi všechny lidi, i ty, které zrovna dvakrát nemilujeme. Ideálně to tak máme mít celý rok, a pokud to nejde, tak aspoň na ty Vánoce!

Myslím, že tím nejlepším lékem na trochu toho patosu a dojetí, které se nám do této kapitoly dostaly, bude pořádná dřevorubecká práce a příjezd těžké techniky. Na poli za silnicí už stojí tahač s návěsem. Připraven je i jeřáb, a to v těsném sousedství zahrady. Smrk je připevněn k ramenu jeřábu, který dodala firma Švestka s.r.o.

To nezmiňuji proto, že bych snad byl tak posedlý názvy různých firem, ale přijde mi hezké, že jde Švestka na smrk; tomu prostě ani seriózní autor nemůže odolat. Na firmu, kterou zastupuje dřevorubec, mě nic nenapadá, a tak pouze zmíním, že jde o pana Jiřího Vorlíčka. Je to mistr svého oboru, a dokonce nejlepší v české dřevorubecké soutěži s mezinárodní účastí.

V půl desáté začne pan Vorlíček ořezávat ze stromu spodní větve. Za pět minut je s tím hotový. Je vidět, že jde o rozhodného muže, o jakém lze říct, že se nebojí do problémů pořádně říznout. Ví přesně, co dělá, a ani přítomnost televizních kamer ho nerozhodí. Myslím, že by ho nijak nezviklalo, ani kdyby mohl přes vrčení své pily slyšet slova místní paní, jež pravila: „Chudák strom, vždyť on má taky duši.“ Na její postesknutí můžeme odpovědět, že – jak víme – žádný strom přece neroste až do nebe.

Pro toto povolání se stále ještě používá výraz dřevorubec, i když dnešní dřevorubec už dřevo nerube, nýbrž řeže. Takzvaná řezací lišta u motorové pily, kterou používá pan Vorlíček, je dlouhá 24 palců, tedy asi tak 60 centimetrů, a její výkon je sedm koní.

V 9:40 začne Jiří Vorlíček v kmenu vyřezávat něco, co bych nazval klínem. Dvakrát řízne z obou stran dole a – jak jsem alespoň viděl – jednou nahoře, přičemž část uprostřed vypadne. Jak jsme byli poučeni, do poloviny nářezu je strom bezpečný, ale tuhle polovinu si dlouho neužijeme, protože strom je za chvíli podetnutý celý a visí. Vznáší se zavěšený za popruh na rameni jeřábu. Trochu se pohupuje, což ještě umocňuje pocit jeho levitace, kterou si taky nepředstavujeme jako něco statického. Jeřáb strom poponese z rohu zahrady po diagonále malý kousek do volného prostoru. Tady bude mít pan Vorlíček dost místa, aby kolem stromu libovolně chodil a ořezával z něj pláty dřeva.

Nejdřív to ale stromu spočítáme. Tedy strom už to spočítané má, nyní budeme konkrétně počítat jeho letokruhy, abychom touto základní metodou zjistili, kolik mu je. Já mám tuto informaci, jak pozorný čtenář ví, dost exaktně zjištěnou a jsem připraven po součtu letokruhů případně přijít s korekcí, protože počítání letokruhů nemusí být úplně přesné, jak připouští i Jiří Vorlíček. Záleží, jak vysoko či nízko strom uříznete.

Pan Vorlíček udělal ještě jeden řez, kdy z pařezu odkrojil svrchní část, aby se dostal co nejníž. I tak mu podle letokruhů vyšlo pouhých třicet pět let. Vida, nejen my lidé, ale i stromy se mohou dělat mladšími, než ve skutečnosti jsou, takže asi měla pravdu místní paní, když pravila, že i stromy mají duši. Některé letokruhy se totiž nalézají až někde u kořenů a tak hluboko přece jen nejdeme.

Zato registrujeme místa, kde dříve ze stromu rostly větve, ale pan Veselý je ořízl už kdysi dávno. Kdy, to by šlo také spočítat, ale teď už je pravý čas ořezat kůru a kmen v dolní části zúžit tak, aby strom správně zapadl na Staroměstské náměstí nejen svojí velebnou krásou, ale i zcela reálně do kotevní jímky, která je tam pro něj připravená. Obvod jímky činí 51 centimetrů. Pan Vorlíček strom zužuje na 49 centimetrů, což je dle mého soudu ta správná rezerva, aby se strom do jímky pohodlně vešel a přitom se tam neviklal.

Jiří Vorlíček ořezává strom suverénně a najisto. Připomíná mi to výrok, o němž soudím, že ho pronesl sochař Michelangelo: „Socha v tom kameni už je, já jenom odstraním, co je navíc.“ S podobnou jistotou kmen ořezává i Jiří Vorlíček. Nejprve v jeho podání vypadá dolní část kmenu poněkud hranatě, pak už se začíná zaoblovat. To vše stále ještě od oka.

Na měření však v závěru řezby také dojde. Asistent hlavního dřevorubce, pan Miroslav Krchňák, přináší něco, co z dálky vypadá jako dopravní značka zákazu vjezdu. Že by si oba muži, kteří mají dost práce s přípravou stromu, chtěli vzít na starost ještě i řízení dopravy? Můj omyl se v mžiku vysvětlí. Tato dopravní značka má prázdný střed, plný je pouze její červený okraj. Navíc je asi poněkud rozměrnější, než by jako dopravní značka byla. Později se o ní dozvídám, že jde o měřicí šablonu, která kopíruje rozměr kotevní jímky na Staroměstském náměstí. Její průměr je tedy již zmíněných 51 centimetrů.

Oba muži na kmen smrku navlékají zespodu tuto šablonu a snaží se ji pomocí dalšího ořezávání kmenu nasunout na strom do výšky jednoho metru a osmdesáti centimetrů. A že nejsou žádná ořezávátka, tak se jim strom právě takhle ořezat povede. Přesně tímhle rozměrem je pak strom zapuštěn pod povrch dlažby Staroměstského náměstí.

A nyní zásahem dřevorubecké dvojice, zejména Jiřího Vorlíčka, také shodil něco kilogramů. Ne, že bychom vážili každý odřezek, pilinu či jednotlivou větvičku. Jeřáb, který máme k dispozici, kromě toho, že těžká břemena přenáší z místa na místo, je umí také zvážit, aby mohl případně protestovat, kdybychom po něm náhodou chtěli výkon, na nějž nestačí. Díky tomu víme, že vánoční smrk vážil nejprve 3 tuny. Po odřezání spodních větví a zúžení průměru kmenu shodil přibližně 350 kilo.

Když přišel o tuto váhu, vypadalo to, jako když horkovzdušný balon odhodí závaží. Smrk ztepilý se totiž náhle vznesl nad plot, který dřív ohrožoval zespodu svými kořeny. Teď při troše neopatrnosti by ho mohl ohrožovat shora. Tým mužů v zářivě žlutých bundách, kteří se starají o další osud stromu, však neudělá jedinou chybu a kolos se bezpečně snáší na návěs za kamionem.

Mimochodem všichni muži ve žlutém, kteří pracují na umístění a zajištění stromu na návěsu, mají na zádech napsáno ŠVESTKA. Přitom jen jeden z nich je doopravdy pan Švestka. Připomíná mi to pohádku Zlatovláska, kde je dvanáct na vlas – konkrétně na zlatý vlas – stejných princezen a moucha pomůže princi najít mezi nimi tu pravou. Já bych se musel těch mužů ve žlutém zeptat, který z nich je pan Švestka. Nemám však pro něj žádnou speciální otázku, kvůli které bych si dovolil ho vyrušovat, a také nechci v tak důležitou chvíli obtěžovat kohokoli z firmy Švestka. Všichni mají dost napilno a věnují své práci plné soustředění.

Smrk ztepilý pojede kmenem napřed, tedy ve směru jízdy. Je to zkrátka takhle ve velkém úplně stejné jako u vás doma v malém, kde pronášíte strom například z balkonu silnější částí kmene napřed, aby se vám ve dveřích nevzpříčil větvemi. Takhle to tedy platí i zde u stromu 17,5 metru vysokého. Pardon, vlastně bych měl říci dlouhého, protože strom je nakláněn a pomalu již leží na návěsu.

Bude s ním ještě hodně práce, než se bude moci velice opatrně a pomalu vydat se zvláštním povolením přes pole a pak i po silnici směrem do deponie v Modleticích. Tam si trochu odpočine a hlavně se vyhne mnohem frekventovanější nedělní dopravě, aby byl na náměstí převezen za klidnějšího pondělního provozu.

Od úterka do pátku bude strom ze čtyř plošinových aut zdobit deset až dvanáct osob. Jestli se vám to zdá hodně, tak vězte, že musejí strom obtočit šesti kilometry řetězů a navěsit na něj tři sta koulí v barvách trikolory.

Na závěr tohoto vyprávění poskočme v čase vpřed, abychom se na to mohli podívat zpětně. O tom, kdy přesně byl během prvního adventního víkendu prvního covidového roku vánoční strom rozsvícen, nebyla veřejnost informována předem, aby nedošlo ke srocení lidu. Pochopitelně vzhledem k mimořádným protiepidemickým opatřením.

„Bylo by záhodno učinit tak i v letech běžných,“ usoudil jeden můj známý fotograf, který tento slavnostní okamžik v minulosti často fotíval. Později raději z nadhledu věže Staroměstské radnice než bezprostředně u stromu. V davu bylo totiž při této příležitosti pokaždé těsno a hlavně nevlídno. Lidé do sebe vráželi, přetahovali se o lepší místa, případně do sebe strkali, pokud chtěl někdo projít, u čehož padaly i nadávky. Jak konstatoval onen můj známý: „Tolik předvánoční nenávisti jsem nikde jinde nezažil.“

A tak se těmi těžšími časy můžeme inspirovat i pro ty dobré. To se tak přece říká, že se z těžkých dob máme poučit. Myslí se tím většinou, že se z nich máme poučit pro případ, že by podobně těžké časy opět nastaly, abychom na ně byli lépe připraveni. Já si však myslím – a tento příklad to právě ukazuje –, že bychom se z těžkých časů mohli poučit právě i pro ty dobré.