ŠEPOT Z LESA

Kateřina Surmanová

ŠEPOT Z LESA

Copyright © Kateřina Surmanová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8198-8

„Kdo se neumí divit, kdo neumí žasnout, ten mrtev jest a jeho oko vyhaslé.“

Albert Einstein

„Když nahlédneš do propasti, i ona nahlédne do tebe.“

Friedrich Nietzsche

KAPITOLA PRVNÍ

Když najížděl na prošlapanou cestu k domu, podklouzla mu kola. Věděl, viděl a cítil, že zem je rozbahněná, ale stejně ho sklouznutí překvapilo tak, že měl co dělat, aby nevrazil čumákem auta do starého kaštanu napravo od chalupy. „Začíná to fantasticky, fakt že jo,“ zabrblal si sám pro sebe. Srovnal kola, zabrzdil, vypnul motor a zatáhl ruční brzdu. (U toho si vždycky vzpomněl, jak ji Jana nesnášela. „Je to jako nějaká posraná drezína, předpotopní krám, vůbec nechápu, proč jsi nemohl koupit auto s automatem.“)

„No, to už mě trápit nemusí,“ řekl škodovce, která při vychládání pobroukávala, a Petrovi přišlo, že souhlasně. Mohl by už vystoupit, ale ještě nechtěl. Opřel se v sedadle a zadíval se na chalupu. Stála úplně na konci Lhoty Třebovice, kde se narodil a vyrůstal. Teď se mu zdálo, že dům nepozorovaně rostl společně s ním. Za roubenou přední částí, která ukrývala světnici, koupelnu a ložnici, se táhlo další zděné rameno hospodářského stavení a kousek za ním ještě jako přepona stála stodola. Zvířata tam nebyla, co se Petr pamatoval, rodiče si na to nepotrpěli. Jako dítě si neuvědomoval, jak je chalupa obrovská, teď ho to děsilo s ohledem na údržbu, každý metr navíc se mu skoro citelně zakusoval do peněženky i nároků na čas.

Na Petra se přivalily vzpomínky. Začouzená světnice, jak babička smažila koblihy, a kouř s párou neměl z malé místnosti kam utíkat; ve světle z okna se v seznamovacím menuetu naháněly kapičky tuku s prachovými zrnky. Ječivý, ale přesto důvěrně přítulný zvuk cirkulárky o víkendových ránech. Jako dítě si Petr dlouho myslel, že cirkulárka je něco jako kohout nebo datel, entita o vlastní vůli, která dává křikem vědět, že nastalo sobotní dopoledne. Matka s věčně ustaraným čelem a příšerně neslušivým účesem, co byl vpředu krátký a vzadu jí splýval na krk jako plstnatá deka; matka byla praktická žena, nechtěla, aby jí padaly vlasy do očí při práci, ale zase musela mít nač připnout štrasový hřeben, když se v přilehlé Březové pořádal hasičský nebo myslivecký bál.

Viděl ji u mnoha činností, ale teď mu ji mozek z řady diapozitivů nabídl, jak sedí venku na lavici, do mísy na klíně loupe jablka, aniž by se dívala, co dělá, a uslzenýma očima mžourá do nízko stojícího slunce raného podzimu. Otec, jako silueta na pozadí, spíš jen rychlá črta, žádné detaily ani barvy, jen nasupený obrázek vyvedený černou tuší, který sedí za stodolou a pije čirou, vazkou tekutinu z neoznačených lahví, protože domácí pálenka se málokdy vyznačuje etiketami. A Vojta. Vojta s řídkými zuby, který bezvadně pískal na mezeru mezi dvěma předními, kde měl mezírku obzvlášť vyvedenou, Vojta… „A dost, člověče, jdi si vybalit,“ utnul Petr nával obrazů. Zamával si při tom rukou před obličejem, jako by je opravdu rozháněl, jako zvědavé kachny.

S povzdechem (a jen částečně zformovanou myšlenkou, že tady v Třebovici se jeho sklon k samomluvě rozvine do mistrovských podob) vystoupil z auta a otevřel kufr, aby vynosil zásoby jídla a oblečení. Sbalil si skoro všechno, co vlastnil, zbytek odnosil v Praze ke kontejnerům. Tady teď bude jeho domov; kde jinde by měl svoje věci mít?

„Haló? Co tady chcete? Tam nikdo není.“

Petr se otočil a nejdřív mu blesklo hlavou, že při rozhánění paměťových diapozitivů přece jen jeden zůstal v promítačce: z vedlejšího domu se vynořila paní Urbánková, stará jako čas sám už v době, kdy Petr vláčel aktovku velkou jako on na své první cestě do školy (tak mu to aspoň tehdy připadalo – byla dospělá). Bylo to nejbližší stavení, takových dvacet metrů od Petrovy chalupy; ostatní baráky vroubily cestu o kus dál, za silnicí a podél ní. Urbánková teď dotvrzovala Petrovu dětskou představu, že se stará už narodila, že se takhle vykutálela z rozkrojeného jablka nebo kokonu, co se dá najít v brázdách na poli: v květované zástěře, žebrovaných punčochách, jejichž špičky jí o pár centimetrů přečuhovaly prsty, s nafialovělou ondulací a povolenou kůží na pažích, která povlávala jako vlajky v mírném vánku, když hodně gestikulovala. Jen ty ostře růžové crocsy byly novinka.

„Paní Urbánková, dobrý den, to jsem já, Petr, nebojte. Žádný lupič.“

„Péťa? Valešovic malej Péťa?“

„Jo, to jsem já. Budu tu teďka bydlet. Teda, paní Urbánková, vy jste se vůbec nezměnila, to čumim.“

„Však já vím, že to nemyslíš jako lichotku, uličníku.“ (Pane jo, kdy mi naposledy někdo řekl uličníku?) „Pojď si na kafe, musíš mi všecko povykládat.“ Paní Urbánková nečekala, až si Petr zformuluje výmluvy, rovnou se otočila a zašla dovnitř.

Ústřední světnice Urbánkovic chalupy měla stejný muzeální ráz jako její obyvatelka. V jednom rohu stále používaná kamna s litinovým tálem, ve druhém kuchyňská linka s dřezem, naproti gauč s chlupatým přehozem a mezi nimi jako neutrální území velký dřevěný stůl s gumovým ubrusem. Každé volné místečko vyplňovaly zástupy keramických hrnečků a zvířátek, hověly si na vyšívaných dečkách. Velela tomu velká vycpaná divoká kachna na polici nad gaučem; Petr se jí jako dítě hrozně bál, ale taky si na ni chtěl hrozně sáhnout ve slastné agonii smíšených pocitů, které měl později v životě vyhrazené pro seznamování s dívkami.

Paní Urbánková před něj postavila broušenou sklenici s turkem, talíř esíček a nesmlouvavě, stejně jako když zašla do domu s jasnou direktivou, že Petr jde taky, hosta vyzvala: „Povídej.“

Petr na starou paní chvíli zíral s rostoucí touhou poslat ji do háje, ale pak se mu v jejím měkkém modrém pohledu udělalo pohodlně. Jako v teploučkém brouzdališti, bezpečném i pro neplavce a mrňousky. Co by jí to vlastně neřekl? Není to jedno? S někým tady kamarádit musí.

„Víte, že jsem studoval žurnalistiku, paní Urbánková („Jo, v Praze,“ vpadla mu do toho rázně.). Co? No jo, v Praze, a taky jsem tam pak zůstal pracovat. Teďka dělám v redakci Investigativce („To nečtu, kupuju si místní noviny.“). Jasně, ono to ani tištěný nevychází, je to internetovej zpravodajskej web (jen si odfrkla). Seznámil jsem se tam se svojí ženou, Janou, dělá v zahraniční rubrice editorku.“

„Péťo, ty jsi ženatej?“

„Už ne, právě. Rozvedli jsme se.“

„Proč?“

„Nechcete taky dělat v Investigativci, paní Urbánková? Vy se s tím nemažete. No, když vám to mám říct na rovinu, asi usoudila, že jsem kretén, a už se mnou nechtěla být.“

„A jsi?“

„Kretén? Z Janiny perspektivy asi jo. Mně hodně záleží na mojí práci, víte, a ona chtěla, abych se jí víc věnoval, abych chodil dřív domů, nedělal o víkendech, abychom založili rodinu, ale podle mě má člověk, dokud je mladej, něco dokázat, nějak věcem okolo sebe prospět. (Dobře, podle Urbánkový jsem zcela určitě kretén.) Nechal jsem Janě náš pražskej byt, stejně jsem chtěl pryč, ono je to na nic vidět ji denně v redakci, když teď jako máme být dva cizí lidi. Můžu dělat na dálku, mám tu notebook a tak, sem tam zajedu do Prahy na schůzku, tady z Orlickejch hor to není zas tak daleko. Chtěl bych tady začít dělat na knížce, sbírám materiály o korupci při zadávání státních zakázek na IT systémy, to by mohlo být fajn.“

Sám sebe šokoval, jak to z něj tryskalo. Nahlas to celé dohromady ještě nevyslovil.

„Tys to ale posral, Péťo, co?“

„Vlastě, paní Urbánková, jo. Fakt nechcete dělat u nás v Investigativci?“

*

Petr ležel v posteli s vysokánskými pelestmi, snažil se moc nehýbat, aby se mu peří v duchně nesesypalo všechno do nohou a zůstalo jakžtakž rovnoměrně rozložené. (Zítra zajedu koupit normální deku.) Už minula půlnoc a on byl po cestě i po všech změnách, které zrovna začínal žít, strašlivě unavený, uondané svaly se mu snažily stočit do klubíčka jako pes, co hledá nejpříhodnější polohu. Byl vyčerpaný, ale usnout nedokázal. Zíral na strop, kde se míhali zřídkaví světelní duchové, jak poslední motoristé spěchali domů nebo rozváželi náklad. Poslouchal praskot hořícího dřeva v kamnech (bylo naštípané v kůlně ještě z doby, kdy žila matka, nadělala zásoby jako shánčlivá veverka; přitom, co si Petr pamatoval, potrpěla si na studený odchov, nosila obrovské vlněné ponožky a svetr, co připomínal vaťáky sovětských tankistů. Když si postěžoval na zimu, říkávala, ať není taková rozcapená slečinka).

„Ty vole, tak už to tak fakt je. Je ze mě chalupář, “ zašeptal zkusmo do tmy.

Orlické hory na nedalekém horizontu střežily krajinu ve své náruči. Petrovi nikdy nebylo tak úplně jasné, jestli to dělají ochranitelsky (neboj se, neofoukne tě, nic se ti nestane, ani pod postelí nic nečíhá, zkontrolovaly jsme to), nebo majetnicky (neodejdeš, nikdy a nikam, jen si to zkus, stejně tě přivedeme zpátky – patříš nám). Ať to bylo jakkoli, vrátil se. Byl doma.

KAPITOLA DRUHÁ

„Ehm, nevíte, dají se tydle předsmažený řízky udělat v zavíracím grilu?“

Petr třímal v ruce plastové balení obalovaných kuřecích plátků a uvažoval, jestli vypadají unaveněji ony nebo on. Prodavačka v červeném triku, kterou vyrušil od přerovnávání hráškových konzerv, po něm rozmrzele loupla očima a ucedila: „Strčte to do trouby. Nebo to usmažte na pánvičce.“

S děkováním se nenamáhal, už mu stejně nevěnovala pozornost. Hodil bledé prsní řízky do košíku a vydal se bloudit mezi regály a pátrat po mléku. Nebyl zvyklý sám nakupovat. Když hledal jednotlivé potraviny v rychnovském supermarketu, viděl sám sebe jako Minotaura lapeného v labyrintu, který se přeskupuje, aby nebohý polobýk neukořistil mléko či vejce moc snadno.

Načínal svůj druhý týden v orlickém exilu. Cítil se jako dítě nebo obyvatel cizí planety, všechno pro něj bylo nové a učil se za pochodu. Na svoje zamýšlené dílo o zfixlovaných tendrech ještě ani nesáhl, i když si v Praze představoval, jak mu podhůří vytvoří dokonalé tvůrčí prostředí, kde mu písmenka budou sama tryskat z prstů. Sám sobě se musel trochu smát, když si vzpomněl na představy, co mu o horách vnukalo zběsilé, ale přesto zlenivělé tempo hlavního města. Někde za obrazem udatného spisovatele, bijce všeho prohnilého, který úderem do kláves vyhání ze státní správy zlé duchy, se pohybovala nevyslovená armáda domácích permoníků. Štípali dřevo, zatápěli v kamnech, nakupovali a vařili, nebáli se dokonce vyprat, takže slovutný žurnalista mohl nerušeně tepat. Třebovice ale trpěla na dramatický nedostatek přičinlivých permoníků a z Petra se stával hospodář.

Pořád se pozoroval, protože předpokládal, že ho to bude otravovat, ale s příjemným překvapením zjišťoval, že se dobře baví a že si připadá užitečný. Všechno nebylo ideální, jistě, dny, kdy se vypravoval do Prahy na schůzky, aby měl o čem psát články, ho na svém sklonku vyplivovaly rovnou do peřin (normální deku pořád nekoupil). A nejvíc ho štvali někteří kolegové, s žoviální povýšeností do něj ryli, že opustil velkoměstskou tepnu, jako kdyby většina z nich do Prahy nepřibyla z městeček, kde autobus staví maximálně dvakrát denně. Vlak žádný.

Zrovna popáté míjel uličku s těstovinami, aniž by tušil, že do ní opět zamířil, když mu v kapse zavibroval telefon. „Démoni se zjevně dají přivolat,“ zamumlal Petr, když uviděl, čí jméno na displeji svítí.

„Ahoj, Davide, co potřebuješ?“

David byl Petrův kolega, o dost mladší než on, nedávno mu bylo teprve čtyřiadvacet. Jestli Jana považovala Petra za příliš posedlého prací, měla by zkusit strávit pár dní s Davidem. Všechno bral smrtelně vážně, nejvíc sebe, všechno ho pohoršovalo, vždycky na druhých, na sobě nikdy. Nic jako náhoda nebo nedopatření v jeho vidění neexistovalo, David moc dobře věděl, že za každým oblázkem se skrývá konspirace, zlý úmysl a prohnilost. A každá z nich čeká, až je David odhalí, protože tak dobrý jako on není nikdo. Petr ho nesnášel, upřímně a bezmála vroucně, byl pro něj výstražnou ilustrací jako zuhelnatělé plíce na krabičkách s cigaretami: takhle dopadneš, když budeš samožer.

„Čau, draku, čau. Nerušim? Neděláš zrovna na kauze ukradený slepice?“ zahulákal David a Petr věděl, že na druhé straně pomyslného telefonního drátu David mrká na ostatní v redakci a předvádí jim etudu o Bivojovi nejen udatném, ale i mimořádně vtipném.

„Jo, dělám, ale jestli potřebuješ pomoct s nějakou tvojí věcí, to zvládnu i při pátrání po drůbeži.“

„No no, snad nemusíš bejt hned zahořklej. Hele, něco bych fakt potřeboval. Sleduju fakt velkou věc, úplnou dělovku, rozumíš. Znáš toho pražskýho šíbra, Romana Kolouška, ne?“

„Davide, já tu práci dělám asi o deset let dýl než ty.“

„A co jako?“

„Znám Kolouška.“

„Oukej, tak to ti to aspoň nemusím moc vysvětlovat. Dozvěděl jsem se od svýho zdroje (od majitele luxusní restaurace Kode a developera Kulhánka, co dřív s Kolouškem dělal, ty jeden demente, moc dobře vím, s kým mluvíš), že Koloušek skupuje od armády obranný prvky pohraničního opevnění, stavělo se to ve třicátejch letech, takový jako bunkry, nevim, jestli víš, o co jde.“

„O řopíky.“

„Co to?“

„Tak se jim říká, těm bunkrům, podle Ředitelství opevňovacích prací, ze zkratky se udělalo slovo.“

„No, tak třeba, to je fuk. Koloušek je od armády lacino koupí a pak je bude na třicetiletou smlouvu tý samý armádě pronajímat coby strategickej terén na případný cvičení vojsk Visegrádu. Hustý, co? Ty smlouvy mám, ale potřebuju nějaký ty bunkry blejsknout. To bys moh zvládnout, nechci žádný velký umění, prostě ať je vidět, jak to vypadá. Konkrétně jde o nějaký na Sedloňovickým vrchu, najdeš to?“

„Vim, kde to je, narodil jsem se tady.“

„Jasný, furt zapomínám, že seš pravověrnej vidlák. A blejskneš to? Stačí o víkendu.“

„Jo.“

„No supr, dík. A na čem děláš ty, vlastně?“

„Na mlíku.“

„Cože?“

„Nic, to je tajný. Už musim, Davide, ahoj.“

Tak tohle ho otrávilo. Petr se opájel uspokojením, jak zdatně plní úlohu horala, ale teď si připadal jako nějaká formanovská postava, jako ušaté vemeno, co dorazilo na diskotéku v košili s krátkým rukávem a v tesilkách, zatímco ostatní frajeři mají džíny a trička s nápisem. Líbilo by se mu dělat na článku, který dával dohromady David, a nejvíc ho na tom žralo, že to byl on, kdo toho ambiciózního zmetka Kulhánkovi svého času představil. To bylo v době, kdy David začínal, a Petr se mu chtěl strašně pochlubit, jak dokonale zvládá topografii politicko-byznysových Stínadel, takže mu předváděl namlouvací rituály se zdroji. A David je pak jednoduše převzal, když plotýnky Petrovy vášně vychládaly. Pořád chtěl odhalovat brouky pod trouchnivými kmeny, ale už ne za každou cenu, už si nemyslel, že každý kmen je shnilý a každý brouk je škůdce. Že nebude autorem článku o řopíkové pračce peněz, to ho ale mrzelo.

Z chmur ho vytrhlo další zazvonění telefonu. Zamrkal, aby se probral, a zjistil, že slepě zíral přímo na regál s mlékem. S úlevou hodil do košíku dvě krabice a vydal se vystát frontu ke kase.

„Ano?“ řekl do mluvítka; číslo, co ho volalo, neznal.

„Nazdar, Kačere.“ Hlas byl zastřený, v telefonu praskalo a šumělo.

Zarazil se uprostřed kroku. Kačere mu nikdo neřekl už zatraceně dlouho, automaticky se podíval na svoje chodidla, protože to ona mu v dětství vysloužila tuhle přezdívku. Hrozně mu narostla, když mu bylo asi deset, ale protažení těla do výšky a šířky na sebe dalo ještě pár let čekat, takže vypadal jako vyvržený potápěč, který si co nevidět zakopne o vlastní ploutve. Jenomže mu říkali Kačer, ne potápěč: ti se v Třebovici nevyskytovali, zato kachny ano. Pobíhaly na louce u hasičské nádrže, běhaly v neuspořádaném houfu, aby sluply slimáka, vytáhly se při tom do stoje jako tučňák a zavalitá tělíčka se jim nakláněla v poklusu dopředu, jako by měly co nevidět přepadnout a udělat parakotoul.

„Kdo je tam? Kdo volá?“

Na moment mu hlavou bleskla šílená myšlenka (Vojta, to volá Vojta.) a v ústech mu vyschlo tak, že odlepit jazyk od patra skoro zabolelo.

„Ty že seš nějakej novinář? Kdo by to tak asi moh bejt, Kačere?“

Mrazivé štronzo pominulo, poznal ten posměvačný tón.

„Heleno?“

„No vidiš, šerloku. Moje máma se v konzumu potkala se starou Urbánkovou, a co nepovídala – že Péťa Valeš sestoupil z výšin velkoměsta zase mezi prostej lid. A ty se ani neozveš. To už je roků, viď?“

„Páni. Jo. Jo, Heleno, promiň, pořád se zabydluju, neměl jsem zatím na nic čas. Kdes vzala moje číslo?“

„Ty seš nasranej, že volám? Vydyndala jsem si ho z Urbánkový.“

Trochu se zastyděl, zeptal se vážně, jako kdyby mu vadilo, že volá, že se k němu dostala. (A seš si jistej, že ti to nevadí? Tak proč máš tak blbej pocit a chceš to položit?) Nenapadlo ho, že Urbánková jeho číslo někomu dá, nadiktoval jí ho (a ona si ho zapsala na kus čtverečkovaného papírku, ne rovnou do telefonu), kdyby něco potřebovala koupit nebo kdyby se zasekl v Praze moc dlouho, aby mu mohla pustit topení v koupelně: podzim už předváděl svoje bezlisté otužování a po ránu čmáral na okna první ledové malůvky. Nenapadlo ho, že by o jeho číslo v Třebovici ještě někdo stál.

„Nejsem nasranej, jenom překvapenej.“

„Tak jo. Pojď do hospody, ke Kocmánkom, musíš proniknout mezi domorodce, aby ses asimiloval a oni tě nesežrali coby exotickej kus masa. Přijdeš? Dneska v osm? Budou tam hrát Andulky na útěku.“

„Ježiš, ono to ještě existuje?“

„Jasně, pořád hrajou, akorát už jsou máničky jenom od uší dolů, nahoře jim porost slezl. Doháněj to na vousech, vypadají jako ZZ Top, uvidíš. Tak přijdeš?“

„Nevim, jestli budu stíhat, Heleno.“

„Co? Co ti jako uteče? Ty nechceš?“

Malinko se odmlčela.

„To kvůli Vojtovi nechceš?“

Musel zabránit, aby se mu do zad zase vplížil ten chlad, aby mu obratle zkřehly jako kaluže, když uhodí první mráz. Cítil se zranitelný a cítil, že ji musí utnout, než tenhle mentální šuplík otevře docela.

„Já přijdu, Heleno. V osm.“

„Skvělý, těším se. Uvidíš, bude to fajn, Andulky maj nějaký nový písničky. O diktatuře oligarchů, to se ti bude líbit. Tak večer čau, Kačere.“

Než jí stihl odpovědět, zavěsila. Petr spustil telefon zpátky do kapsy. Je to strach, co mu vyplnilo žaludek, jako by mu tam někdo nafoukl balonek heliem? Nebo nervozita? Nechtěl na to myslet. Na Helenu, na Kačera, a už vůbec, vůbec ne na Vojtu.

KAPITOLA TŘETÍ

Nepamatoval, že by v Praze někdy zažil tak hustou mlhu, jako se dělávala v Třebovici. Když se blížil soumrak, začala se sbírat z lesů, plazila se loukami a koryty říček, sestupovala z vrcholků Orlických hor a kumulovala se v Třebovici mezi lampami veřejného osvětlení, jako když se na povrchu mléka vysráží smetana, hustá a hutná. Třebovická mlha měla chuť, Petr ji jako dítě zhluboka vdechoval, ale nebylo to vlastně dýchání, bylo to upíjení mlžného nápoje s příchutí noci. Se stopou spadaného listí, se zemitou vůní hub, s řízným ocáskem mrvy. Teď to dělal zase, vdechl a degustoval mlžný doušek, převalil ho na patře, cítil, jak se ohřívá. Zkusil do něj kousnout; zuby samozřejmě prošly hladce skrz. „Ty seš vůl, vole,“ uchechtl se Petr.

Na podzim se v Orlických horách stmívalo brzy, už od září se noc stěhovala na čím dál delší dobu do příbytku denního světla, aby zhruba od půlky listopadu pouštěla slunce jen na několikahodinovou návštěvu. Petrovi to nevadilo, měl brzké večery rád. Měl je rád, hlavně když jim garde dělala mlha. Stál na zápraží a rozhlížel se po louce u chalupy, sem tam rovnou čáru ojíněných stvolů rozčísla shrbená záda třešní a kaštanů, kousek dál rostly i plané jabloně s plody tak kyselými, že člověku zkroutily obličej, jako by ho ždímaly. Kochal se, ne že ne, ale taky sám sebe zdržoval.

Předtím strávil horečnatou hodinku přípravami. Důkladně se sprchoval, přičemž třikrát vyhodil v chalupě pojistky, protože ohřívač vody zlobil. Musel se pokaždé roztřesený zimou vrhnout do nevytopené chodby a nahodit elektřinu zpátky. Když bojler odstavil energii potřetí, domyl se raději studenou vodou. Před zrcadlem se dlouze rozmýšlel, jestli se má oholit, nebo k jeho novému životnímu stylu víc sedí několikadenní strniště. Oholil se ne proto, že by strniště zavrhl, ale protože opatrné pohyby žiletkou trvaly déle.

Převlékl si čtyři svetry a dvě košile, než se vrátil k prvnímu svetru, co měl na sobě, obyčejnému černému s kulatým výstřihem. Opucoval si tenisky, smetal jim z podrážek lístek po lístku, hroudičku bahna po hroudičce; nechtěl s tím být moc rychle hotový. Nakonec už neměl nic dalšího, co by na sobě upravil, a tak si oblékl zelenou prošívanou bundu, natáhl kulich a vyšel před dům.

Vykročil po vyježděné cestě, minul Urbánkovic chalupu napravo a hasičskou nádrž se slimákožravými kachnami nalevo. Přes silnici ze tmy vykukoval zděný dům, kde bydlívali Hořejší, ona učila češtinu, on dělal nějakého ředitele v nedaleké fabrice na elektrotechniku; netušil, jestli tam pořád žijí. Ale zvonička před domem stála pořád stejná, Petrovi se zachtělo zatáhnout vší silou za provaz a pak pelášit k návsi, zatímco by se přidušeně chechtal. Tak to dělávali, on, Vojta a Helena, a starý Hořejší předstíral, že se zlobí, hrozil jim svojí obrovskou chlupatou prackou, ale oči měl mírné, veselé.

Než si to mohl rozmyslet, odbočil před domem Hořejších doprava (nalevo, po aleji řídce osazené chalupami, stála přeškrtnutá plechová cedule s názvem Lhoty Třebovice, ale další osady patřící k obci seděly v kopcích i za ní), po pár dlouhých krocích minul hasičskou zbrojnici a autobusovou zastávku, před sebou už viděl orosená okna hospody, jak se na nich potkávala venkovní zima s dechem a potem lidí uvnitř. Dolehl k němu šum hlasů, brnkání na kytaru a ojedinělé třesknutí činelů; Andulky podle všeho ladily nástroje před koncertem. Venku se kolem popelníku tísnil hlouček mladistvých kuřáků, podle typického zápachu si ven odskočili s marihuanou. Nepřipadalo mu, že by někoho z nich znal, minul je jen s mumlavým indiferentním pozdravem. Stejně se na něj všichni otočili a zkoumavě mu hleděli do vzdalujících se zad.

Uvnitř bylo narváno a horko k zalknutí, Petr si rychle strhl čepici a bundu, než pod nimi stihne zplihnout. Skoro u každého stolu se kouřilo, vzduch byl těžký štiplavým dýmem. Vedle kuřáků s čerstvou dávkou vydechovaly do okolí také záclony a ubrusy zatuchlým, starým odérem, aby zahřály hosty u jednoduchých dřevěných stolků. Nejmenší posloužily čtyřem lidem, dva největší deseti. Rádio ani televize nehrály, ale o zvuk se staraly slévající se hlasy a chystající se Andulky. Petr si představoval, že vejde, dveře ho prozradí příšerným vrznutím, všichni zmlknou a budou na něj civět. To se nestalo, pár očí po něm lhostejně přejelo a vrátilo se k původní činnosti. Kromě jedné mávající ruky hned pod podiem s opelichanými Andulkami, ta mu kynula, aby se k ní přidal.

Petr se prosmýkával mezi stoly, mezi těly, která proudila v nepřetržitém pelotonu k výčepu a od výčepu v rámci pivního perpetum mobile. Občas se omluvně usmál na ty, kterým shodil bundu z opěradla na lepkavé linoleum nebo kterým drcnul do zad.

Měl s tím tolik práce, že se na Helenu v podstatě nedíval, jen směřoval k její ruce jako k majáku. Až když dosedl, pohlédl na ni doopravdy.

„Ahoj, Kačere,“ usmála se. Když byli malí, Helena je ve třetí třídě přerostla a zůstalo to tak až do jejich dvanácti, on i Vojta se vytahovali pomalu. Neměla nadváhu, byla šlachovitá a pružná jako vrba, ale jim dvěma připadala obrovská a úctyhodná, protože jí centimetry dávaly možnost, aby na ně shlížela. Helena jejich partu vedla, nešlo jen o výšku, zvládla by je usekýrovat i mrňavá, ale pomáhalo to. Nosívala svoje hnědé vlasy okudlané těsně pod bradu, na způsob ruské ušanky, protože máma ji i její starší sestru stříhala sama. Helenina matka prodávala v konzumu, stříhání jí nešlo, ale to ji nikdy neodradilo. Proto teď Petra tak překvapilo, že naproti němu seděla bytost o dobrých třicet čísel menší než on (byť se mu to vsedě nesnadno odhadovalo), s dlouhými, dobře ostříhanými blond vlasy, které jí volně překrývaly prsa.

(Prsa, Helena má prsa!)

Petra nikdy nenapadlo uvažovat o Heleně jako o někom s pohlavím, jako o ženě; Helena byla parťák. Cestou si chystal úvodní průpovídky, ale ty od něj v děsu uprchly do škvír pod ostěním a nechaly ho s tou cizí dospělou ženou samotného.

„Teda. Máš vlasy.“

„V Praze ti tadle hláška funguje?“

„Co? Ale ne, máma tě dycky tak blbě okudlala, dyť víš.“

„Vim, proto jsem taky kadeřnice, mám salon v Rychnově. Další škody už jsem nechtěla dopustit.“

Usmívala se na něj, očividně byla v mnohem větší pohodě než on, zdála se klidná – prostě se jen dva staří kamarádi po letech potkali. Maně mávnul směrem k pódiu ke čtyřem sedmdesátníkům s ohromnými plnovousy, v nichž se jim chytala pivní pěna a drobky z burákových křupek.

„Je to vůbec možný? Že se nerozpadli. Pamatuju, jak na ně chodili naši.“

Helena, trochu neochotně, otočila hlavu směrem, kam Petr ukazoval.

„No jo, jsou to věčný disidenti, uvázli v osmdesátkách. Tři z nich pijou točenýho birella, nemají v těle po tom všem ani kousíček jater, ale pořád hrajou. Pan Veselý, vidiš, ten u bicích, ten jedinej může alkohol.“

Skoro nepostřehl, že se u jejich stolu zjevila servírka a vyložila na podtácky dvě piva; tady se nediskutovalo o tom, co si kdo dá – velkým pivo, malým malinovku. Kdo si chtěl vymýšlet, musel si dojít k výčepu.

„Tak na opětovný shledání, Kačere.“

„Prosim tě, neřikej mi tak. Už jsem k nohám dorost.“

„Promiň, tak jo, lítá to ze mě samo. Víš, že je to trochu nepřirozený, že seš dospělej? Vlastně jsem čekala, že budeš pořád kluk, i když to není možný.“

„Víš, že jsem si říkal to samý? Nejvíc mě překvapilo, že máš prsa. A vlasy.“

Zasmála se s doširoka otevřenými ústy a Petr zahlédl děvčátko, jímž bývala. Jen se mihlo v jejích zorničkách, přeskočilo ve svých ustřižených džínách a odrbaných cvičkách do těch jeho, rozpustile běželo knihovnou se vzpomínkami a vytrhávalo jednu zásuvku za druhou. Diapozitivy se valily ven.

Obraz.

Je horko. Podél cesty se klikatí malé potůčky, některé dravější, některé zemdlené červencovým parnem. Prázdniny se brzy přehoupnou do svojí druhé půlky, ta první polovina přecválala po nebi s rychlostí zdivočelého koně. S rychlostí, s jakou tři děti běží nahoru po horské pěšině, řítí se takhle už od Pašerácké lávky, kde nechaly ležet kola. Nejvíc napřed běží plavý chlapec, vlasy mu potem stojí jako mladé obilí, žene se, až za ním vlaje vytahané pruhované tričko, kecky mu občas škobrtnou na volných kamenech nebo zbloudilých kořenech stromů, ale nezpomalí, ani trochu nezpomalí. Když se směje, vzduch ve znatelných mezerách mezi jeho zuby trochu hvízdá.

Nemůže zpomalit, jen pár metrů za ním se drží vytáhlé děvče, kakofonie trčivých kloubů a osmahlé kůže. Vypadá to bláznivě, jak se jí při úprku hubené ruce i nohy komíhají, jen se odlomit a uletět. Hnědý hřibovitý klobouček jejích vlasů se při běhu mírně pozvedá a zase klesá, tak nějak vypadá medúza, když plave. Funí a tvář má zrudlou, ale nezpomalí, nemůže. Pizizubku musí porazit.

S nedůstojným odstupem za dvojicí chvátá menší hoch, z jeho obličeje a rukou ještě tak docela nevymizela dětská buclatost, zato jeho nohy, ty nohy, ty si zabraly veškerý růstový hormon jen pro sebe. Nemotorně se plácají, jak levá utíká pravé, pokaždé znovu předehnána, pokaždé znovu předhánějící. Disneyovský Goofy má takové nohy, ale tak se chlapci neříká, jeho kamarádi, respektive Helena, ho ocejchovali přízviskem Kačer. Jediná Helena nemá přezdívku. Kačer běží, už skoro nedokáže popadnout dech, ale nezpomalí, nemůže. Nebude kamarádům pro smích.

Trojice z cestičky seběhne do lesa, mezi stromy, ani teď nezvolní, třebaže buky a smrky neuhnou, třebaže hrozí srážka. Jako první k betonové bouli obrostlé mechem přiběhne Pizizubka, plácne dlaní o stěnu vedle nízkého průchodu do bunkru a svalí se na zem, aby se vydýchal. Těsně za ním Helena, ještě ho zkusí stáhnout zpátky za tričko, ale látka má vůli, Pizizubku to o vítězství nepřipraví. Dívka přitiskne dlaň na studenou zeď a pak dovolí svalům, aby se rozpadly do trávy. Teprve teď na ně padne stín Kačera, už je taky tady, u řopíku, z jehož střechy vyrůstají traviny, takže vypadá jako hlava obrovského lesního skřeta, po bradu zahrabaného v zemi. Nenechá si zkazit náladu tím, že je poslední, alespoň ne viditelně, pohladí skřetovu skráň a žuchne na mechové lůžko. Je jim deset a celý svět voní.

„Tak – to – byl – mazec,“ vyráží Helena mezi namáhavými nádechy, „příště už tě dostanu, Pizizubko. Mám delší nohy.“

„Tůdle, to víš. Dycky vyhraju, dycky.“

Během obligátního škádlení Heleny s Pizizubkou, které vnímá jen na půl ucha, Kačer otočí hlavu, aby viděl do ústí bunkru. Hranatým výkrojem dveří fouká studený vzduch na jeho rozpálené čelo, studený a tak nějak mokvavý. Jako kdyby tam uvnitř někdo žil, někdo s velmi studenou a lepkavou pokožkou. Navzdory horku na Kačerových pažích vyraší maličké pahrbky husí kůže. Je čas na další dějství rituálu.

„Hele, vy dva. Schválně, kdo vleze do řopíku.“

Všechny děti se nadzvednou na loktech a zírají do slepých očí bunkru. Najednou je jim trochu zima, i když slunce nepřestalo hřát. Brní jim z toho v uších, a je to krása – přišli se sem bát. Helena si rychle klekne a zahledí se na Pizizubku – Kačera málokdy staví před výzvy. Je to kamarád, má ho ráda, ale důstojného soupeře v něm nevidí. To kvůli těm nohám; Kačer není zas tak nemotorný, jenomže tak působí.

„Že tam nevlezeš? Bojíš se.“

„Co bych se bál, nebojím, jenom se mi nechce.“

„Já jdu, já nejsem posera.“

Helena se zvolna, krůček za krůčkem, sune ke vchodu do bunkru. Je tam úplná tma, úplná, jako by to byly dveře, do nichž Helena vrazí, jestli půjde dál. Postaví se přímo před vchod, jednu nohu strčí dovnitř a maličko se ohne, protože vchod už je pro ni trochu moc nízký – pro kluky ještě ne, ale pro ni už ano. Vstrčí hlavu dovnitř, zanoří obličej do tmy, která kolem ní obteče jako ropa. Helena nic nevidí, jen bílé, stříbřité mikrožížalky zbytkového světla zvenčí se jí rojí na sítnici. Nevidí, ale cítí. Půdu, nakypřenou, takhle voní, když se do ní čerstvě kopne, takhle voní, když se s ní pracuje. A ještě něco; co to je? Helena neví, neumí to zařadit, ale ví, že to má původ hluboko a daleko. Nevidí, ale slyší. Nebo ne? Byla to odpadající kapka vody? Šlápl někdo zlehka, kradmo a nedopatřením na větvičku někde tam vzadu, uvnitř řopíku, kam nedosáhne žádný z Heleniných smyslů?

„SEŽERU TĚ! SNÍM TVOJE OČI!“

Pizuzubka semkne prsty kolem Helenina kotníku a hromově zařve. Helena zaječí, uhodí se temenem do betonu, jak se snaží z temného tunelu vysvobodit, klopýtne a přepadne na Pizizubku, svojí vahou je oba strhne k zemi. Všechny tři děti se chechtají. Pizizubka s Helenou už se zvedají, za doznívajících otřesů smíchu se vydávají na zpáteční cestu. Kačer se ještě ohlédne a rychle, bez přemýšlení, udělá dva kroky do útrob bunkru. Vydrží to necelou sekundu, všemi otvory se do něj vevalí hladová čerň. Bleskově vycouvá a přidá do kroku, aby dohnal kamarády. Něco ho přinutí otočit hlavu, zadívat se do prohlubní, jimiž řopík vidí a dýchá (nebo žere), jako by ho v zátylku studily cizí oči a přiměly ho k ohlédnutí. Husí kůže se vrátí. Kačer spokojeně kývne. Dneska jim to bání hezky šlo.

Obraz tmavne.

Petr cítil, jak se k němu vrací zvuky a barvy. Na chvíli byl jinde a jindy. Andulky se mezitím usadily na židle ke svým nástrojům (sedí i kytarista), frontman, pan Juchelka z autodílny, uhodí rukou do tamburíny a spustí kvílivý protestsong. Petr postřehl něco o Miladě Horákové, něco o zlatém teleti konzumu a legalizaci konopí. Je to pořád ten stejný pekelný rachot plný disonancí, co mu utkvěl z dětství. Andulkám se v Třebovici vždycky přezdívalo Plastici, protože se pokoušeli být a znít jako slavná undergroundová kapela, ale – jak Helena vyřvala do Petrova ucha – v posledních letech se to změnilo na Keramici. Protože už nikdo z nich nemá svoje zuby, koušou za ně protézy.

„Tos jim vymyslela ty, ne? Na přezdívky jsi byla dycky dost podlá.“

Ušklíbla se do poloúsměvu a mrkla.

Petr zjistil, že se baví. Hudba byla příšerná, dlouhodobé vystavení jejím zvukům určitě působilo nevratné škody, ale líbilo se mu, jak tu všechno utvářelo pospolitost. Rozvalil se a napil se piva. Nepočítal, pokolikáté už se tu vynořilo prakticky samo od sebe.

Andulky dohrály úvodní blok a vzaly si osvěžovací pauzu. Všechny čtyři plnovousy si vytáhly z kapes cigarety, ale šly s nimi ven, asi se potřebovaly zchladit.

„Proč jsi odsud vlastně odešel, Petře? Kvůli Vojtovi?“

Otázka ho zastihla nepřipraveného, pivo a Andulky otupily Petrovu pozornost. Děvčátko ve cvičkách urazilo zámek na trezoru a vytáhlo ven nejzaprášenější diapozitiv.

Obraz.

Kačer tiskne zvonek u dveří Neumannova domu, je novější než ostatní ve Lhotě Třebovici, proto má taky zvonek, na starší chalupy se musí bušit. Kačer si zvonění náležitě užívá, slyší, jak se zvuk uvnitř rozléhá, trochu mu z toho drnčí plomby. Na tlačítko dosáhne pohodlně, už povyrostl, jeho nohy nevypadají tak pitomě, ale pořád trčí. Je mu třináct, na sobě má trochu moc velký svetr, podle matky do něj doroste. Stejně jako do huňaté prošívané bundy. Batoh s učebnicemi odhodil doma do kouta a běžel k Pizizubkovi. Nebyl ve škole, Kačer neví proč, možná Pizuzubka onemocněl. Odpoledne se naklání k večeru, ještě není tak pozdě, bude půl páté, ale stmívá se brzy.

Dveře se otevřou a v nich stojí paní Neumannová, dělá sekretářku na úřadě v Rychnově, nevypadá jako většina zdejších matek. Vlasy má dlouhé, upravené do loken (matky nosí vlasy krátké, praktické, jako německé političky), dneska si oblékla blůzku z nějaké lehoučké, lesklé látky a sukni, která jí těsně obepíná boky. A má silonky v tělové barvě, tak jemné, že skoro nejsou vidět (matky nosí hrubé punčochy a kalhoty, nejčastěji s gumou kolem chodila i pasu). Usměje se na Kačera.

„Ahoj Péťo, kdepak máš Vojtíška?“

Kačer se zakaboní, takhle ten rozhovor nedává smysl; takhle se přišel ptát on.

„Já ho nemám, teto, přece. Nebyl ve škole. Něco mu je? Mám přinýst úkoly?“

Paní Neumannová se mračí, něco se jí probouzí v útrobách, něco se utahuje kolem jejího krku, ale ještě ne, ještě tomu nepovolí; to se vysvětlí.

„Jak to myslíš, že Vojta nebyl ve škole? A kde byl?“

„No, ve škole ne. Vůbec jsem ho dneska neviděl, naposledy včera, nic neříkal. On není doma?“

Už to povoluje, už to nedokáže zastavit, roztřesou se jí prsty.

„Peťulko, běž domů, běž, musím si zavolat.“

Kačer sedí na lavičce před hasičskou zbrojnicí. Už dávno padla tma, normálně by musel ležet v posteli, normálně už by nejspíš i spal. Dnešek ale není normální. Máma nejenže neřve a nežene ho do chalupy, máma sedí vedle něj a mačká mu ruce. Ty její jsou zpocené, i když teplota spadla pod nulu. Kačer nic neříká, pozoruje blikající světýlka na policejním voze před Neumannovým domem. Jeden z policistů mluví do vysílačky, chroupe to v ní a bzučí, další dva hovoří u branky s panem Neumannem. Jeho žena je uvnitř, to Kačerovi řekla máma: paní Neumannová se zhroutila. Kačer neví, co přesně to znamená, představuje si, že spadla a nemůžou ji zvednout. Jsou tu ještě další policajti, mají i psy, ti jsou teď v lesích kolem Lhoty. Kačer by to tak rád sdílel s Pizizubkou, nic víc vzrušujícího v životě nezažil.

Jenomže Pizizubka tu není. Pizizubka zmizel.

Obraz tmavne.

Andulky se vrátily, táhla z nich smrtící kombinace zimy a nikotinu, usedly k nástrojům, aby dohrály koncert. Petr už to nemohl poslouchat, měl v hlavě vlastní disonanci, zasunuté vzpomínky bušily svými kladívky do všech obranných valů, co si za ta léta vystavěl; ukázalo se, že jsou ze skla, že snadno povolí.

„Heleno, já musím jít pryč.“

„Jdu s tebou.“

Venku poodešli dál od hospody a zvědavých kuřáků marihuany, Helena se s každým z nich pozdravila, ale nic jim nevysvětlila, o to se stejně brzy postarají místní tamtamy v podobě upovídaných vdov a starých panen. Sedli si až napříč přes náves, na lavici u hasičské zbrojnice. (Kam jinam, že?) Petr se zdráhal, nemohl se zbavit pocitu, že jakmile se jeho zadek dotkne oprýskaných latěk, uslyší z lesů štěkot německých ovčáků, uvidí blikat majáky.

„Já jsem to nikdy nezpracoval, víš, že se Vojta ztratil. Měl jsem pocit, že je to moje vina, že kdybych byl s ním, tak by se mu to nestalo. A pak mě žralo, že nevim, co se mu stalo, že to nikdo neví. Je živej? Je někde unesenej? Je mrtvej? Celou dobu, nebo pár roků? Co když jsem kolem něj někdy prošel na ulici, a nepoznal ho?“

„Pro mě to bylo taky těžký, Petře. Zmizel Vojta a ty jsi vlastně taky zmizel. Přišla jsem o oba kamarády.“

Petr se zamyslel – nikdy nad tím takhle neuvažoval, ale měla pravdu. Přestal Helenu vídat ještě tu zimu, co se Vojta vypařil, doslova, stopy nevedly nikam, nikdo nic netušil, nikdo nic nevypátral. Policejní psi běhali po lesích a štěkali na staré, duté hlavy řopíků. Nic, co by bylo Vojtovo, se nenašlo. Petr se Heleně vyhýbal, nejdřív nevědomky, pak už vědomě.

Nemohl s ní dál kamarádit, protože správně měli být tři. Kdyby byli jen dva, dal by vesmíru znamení, že je mu jedno, kde je Vojta, že mu dovoluje zmizet.

„Naši už byli tou dobou pár let rozvedený, to se stalo ještě za Vojty („Vim, to si přece pamatuju, Petře.“), no jo vlastně, promiň. Máma už měla plný zuby toho, jak otec chlastá, ale začal pak ještě ládovat vejplatu do automatů. Když tam přiházel i prachy, co mi šetřila na vysokou, rozvedla se s ním. Pro mě to bylo hrozně intenzivní období. Byl jsem sám v sobě utopenej.“

„Každej se divil, že to tvoje máma neudělala dřív. A každej se divil, žes pak žil u něj, v Hradci.“

„Jo, já vim, máma byla strašně ublížená. Neuměl jsem jí tehdy vysvětlit, že musim pryč, že tady už nemůžu bejt. Bylo na hovno žít v jednom dvoupokojovým bytě s věčně ožralým otcem, co mi bral prachy z peněženky, ale ještě víc na hovno bylo vidět tady to prázdný místo tam, co měl stát Vojta.“

„Řeks jí to někdy takhle? Mámě?“

„Ne, přišlo mi, že to zní blbě. Byla nasraná až do smrti. Kdybych nebyl jedináček, jsem si dost jistej, že bych chalupu nezdědil já.“

„No. Já tu žila celou dobu, normálně jsem ji potkávala, chodila jsem ji k vám domů stříhat, aby nemusela jezdit do Rychnova. Mluvila o tobě hezky, fakt, chlubila se tebou, byla pyšná, kams to dotáh.“

„Mně to teda nikdy neřekla.“

„Nemáte si moc co vyčítat, ne?“

Přichyceně se ušklíbl.

„Hádám, že ne.“

„Víš, co říkávala? Helenko, já jsem si vždycky myslela, že se s naším Peťulkou vezmete, to by měl dobrý, ty seš slušná a pracovitá.“

„Prosim tě, dyť já do dneška nevěděl, že umíš mít prsa, jak si mohla něco takovýho myslet?“

„Ani bych ti nebyla dost dobrá, co? To bys nemoh v redakci říct, že máš kadeřnici ze Lhoty. To by bylo jak od Stroupežnickýho.“

„Nebuď kráva. Seš vlastně vdaná?“

„Jo a mám dceru, Káju, je jí devět.“

„Koho sis vzala?“

„Neznáš. Adama Fichtnera z Rychnova, jezdí s tirákem.“

„Seš šťastná?“

„Jo, vlastně jo. A co ty, študovanej žurnalisto, ty seš šťastnej?“

Petr neodpověděl, připadalo mu to zbytečné. Sedí v rodné vesnici, odkud utekl, učí se starat sám o sebe, rozvedený a předbíhaný Davidy tohohle světa, co mu přebírají zdroje i kauzy. Těžko by tu seděl, kdyby byl šťastný.

„Ty, Heleno.“

„Co?“

„Nechceš si udělat v sobotu výlet?“

„Slyšels, jak jsem říkala, že jsem vdaná, mám dceru a jsem spokojená, jo?“

„Ve vší počestnosti, nehysterči. Musím jednomu debilovi z práce vyfotit pár řopíků na Sedloňovickým vrchu.“

Poťouchle na ni zamžoural přes rameno.

„Že tam dovnitř nevlezeš?“

Helena ho praštila do zad, až se málem smekl z lavičky. „Já, Kačere? Já nejsem žádnej posera.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Nedalo se to počítat jako první sníh, to ne, ale skoro. Vítr poshazoval zmrazky ze stromů na zem, kde vytvořily cukrovou peřinku jako na vanilkových rohlíčcích. Na větvích a mezi jehličím se malé zmrzlé krupičky držely v chundelatých houfech; když si Petr kousek odlomil, zjistil, že připomínají dužinu pomela. (Takže nechumelilo, ale pomelilo.) Všude panovalo ticho, jaké umí vykouzlit leda zimní krajina.

Nedalo se to sice počítat jako první sníh, ale zmrazková nadílka tlumila zvuky okolního světa stejně, jako kdyby to sníh byl. Petrovi to připadalo, ne poprvé, že někdo obrovský a neviděný otočil knoflíkem regulujícím hlasitost na úplné minimum, ale jenom v jedné zvukové stopě. Přirozené ruchy zmizely, aby všechny ostatní zvuky vynikly, nesly se do dálky a nedalo se poznat, jestli zazněly za nejbližším stromem nebo až za ohybem cesty.

Takhle nad tím vždycky přemýšleli s Vojtou, jako nad knoflíkem od rádia. Petra vzpomínka zasáhla až fyzicky, jako kdyby po něm Pizizubka hodil dobře upěchovanou sněhovou kouli, aby se připomněl. Oba dva, Kačer i Pizizubka, bývali nadmíru hrdými vlastníky obstarožních radiopřijímačů a učili se na krátkých vlnách zachytávat amatérská vysílání. Začalo to ovšem jinak. Nejdřív si hráli, že jsou armádní spojaři, přijímají tajné depeše a předávají je velínu, aby mohli spojenci vyhrát válku nad děsivými nácky. Slovo pochytili od starého pana Koehlera, který na nácky brblal, kudy chodil; až o něco později zjistili, že jde o nacisty a že Koehlerova rodina umřela ve vyhlazovacím táboře. Nacisti a náckové pro Kačera s Pizizubkou nebyli totéž, ne v dětské fantazii – nácky si začali představovat jako bytosti ve vysokých černých botách a pláštích, jimž kápě skrývaly obličej. To bylo dobře, jinak se ukázal ostrý nos, úzká bezkrevná ústa se zažloutlými zuby, co vypadaly a bodaly jako jehly, a oči, ve kterých nebylo žádné bělmo, jen nekonečná čerň. Dalo rozum, že spojaři museli nasadit všechnu sílu, aby jejich armády nad nácky zvítězily.

A ještě později – náckovské období pominulo a v oboru krátkých vln už pochytali alespoň základy –, když se jim do rukou dostala knížka Rainera Holbeho (Jmenovalo se to Mrtvý hraje šach. Jak si to můžu pořád pamatovat?), se snažili na neprobádaných dálavách radiofrekvencí zachytit hlasy ze záhrobí. Holbe popisoval, že lovcům duchů a médiím se to často zadaří, z šumu se vynoří vzkaz. Sedávali s Pizizubkou ve stodole na seně, bezdeše sledovali plátěnou membránu na reproduktoru stařičkého rádia a naslouchali šelestu na nevyužívaném kmitočtu.

„Heleno, pamatuješ, jak jsme chytali duchy přes rádio?“

Petr otočil hlavu za sebe. Kráčela ani ne metr za ním, tváře měla zrůžovělé zimou a spolu s očima a červeným nosem to bylo všecko, co z ní bylo vidět. „Jasně, byli jste tím úplně posedlí. Pamatuju si, jak vám tam jednou blejsklo vysílání nějakýho amatéra, úplně jste se zjančili, než jste přišli na to, že k vám nemluví zemřelý duše, ale týpek z Chábor.“

Petr se usmál – to byl tehdy fantastický týden, napínavý, dobrodružný, jeden z nejlepších. Půjčili si s Vojtou v rychnovské knihovně spoustu knížek o paranormálních jevech a okultismu, cítili, že jsou něčemu na stopě. „Na posledním schodě vlevo. Pamatuješ? To jsme tehdy slyšeli. Mysleli jsme, že je to návod, kde najdem poklad nebo důkazy krvavýho zločinu.“

„A on jenom cháborskej maník sděloval kámošovi, pod kterým květináčem má náhradní klíče. To víš, že pamatuju. Byli jste paka.“

„Seš ženská, takže nemáš žádnou fantazii.“

Ucítil náraz v temeni, tentokrát to nebyla dotírající vzpomínka, tentokrát to byla skutečná koule, nakolik jí jen může být kus odlomené zmrazky. Ledové chmýří mu zapadalo za šálu, na zahřátý krk.

„Ale mušku mám famózní, viď?“

Sice to studilo na kůži, ale hřálo u srdce. Pod šerednými, leč funkčními botami jim křupal skoro-sníh, občas zamrzlá kaluž. Známá stezka na Sedloňovický vrch se klikatila mezi oblinami lesního terénu, kde je do cíle naváděly stejné smrky, jako když byli malí. Petr už nevnímal návrat do Třebovice coby symbol svého zmařeného manželství a neuspokojivé kariéry, byl rád, že je zpátky. Zhluboka se nadechl, nosem i pusou, až cítil, jak mu chloupky v chřípí smršťují mrazem. Nemuseli se s Helenou domlouvat, který řopík zajdou tomu hadovi Davidovi vyfotit, nohy je přirozeně nesly k tomu „jejich“, kde v dětství pořádali závody v běhu a bání se.

Vynořil se před nimi zničehonic, ještě pár minut a Petr by se Heleny zeptal, jestli ho nepřehlédli a neminuli. Bunkr se v krajině kryl, jak se od něho taky očekává, zhruba dvacet metrů nalevo od pěšiny, maskovaný mechem, bílým popraškem a větvemi ztěžklými nánosem zmrazky. Zdálo se, že k sobě přitahuje stíny z okolního lesa, aby se do nich zabalil, aby byl ještě méně vidět, pokud si zrovna nepřeje opak: odkrýt se a lákat pocestné. Před chvílí se všude rozpínaly jen stromy, ale najednou byl tady, železobetonový skřet plný jizev z obnažených drátů – jako kdyby chtěl, aby ho viděli, aby k němu přišli. Petrovi přeběhlo po páteři zamrazení. Nerozhodně postával na cestičce a pozoroval temné oči skřeta; Helena neotálela, rovnou vyrazila mezi stromy.

„Budeš jenom vejrat, posero?“

„Odsud bude lepší fotka.“

„Leda kulový. Musíš jít blíž, támdle vpravo to bude dobrý.“

Helena mávla rukou k malé proluce mezi olysalými buky a dál kráčela k řopíku. Zastavila se až necelý metr od něj a posadila se na pařez. Z batůžku vytáhla termoláhev a dva hrníčky.

„Až to blejskneš, dáme si kafe.“

„S rumem?“

„A auto do Třebovice odtlačíme, jo? Místo rumu je tam mlíko.“

Petr si zuby stáhl rukavici ze zkřehlých prstů a z kapsy u kalhot vylovil mobil. Nasměroval foťák na řopík a musel dát Heleně za pravdu, samozřejmě jen v duchu; z tohohle místa vypadal bunkr impozantně.

„Uhni se, Heleno, jestli teda nechceš bejt zdokumentovaná v kauze řopíkovýho šmelení.“

Zamručela, ale celkem ochotně se zvedla a zašla za bunkr, ztratila se z dohledu Petrovi i čočce přístroje. Petr několikrát ťukl do tlačítka, trochu si couvl, trochu ukročil, aby měl David – ne že by si to zasloužil – na výběr. Pak vykročil k řopíku, aby udělal jeden dva snímky zblízka. Namířil mobil na temný průchod, zacvakal prstem o displej, zamkl telefon a hodil si ho do kapsy.

„Hotovo. Kde seš s tím kafem?“

Odpovědí mu bylo ticho. Nelíbilo se mu. Bylo v něm něco těžkého a nepříjemného, jako plyn, co nijak nepáchne, ale zabíjí. Rozhlédl se kolem sebe, Helenu nikde neviděl. Nejistě se zadíval na řopík, připadalo mu, že číhá.

„Heleno, neblbni.“

Jeho vlastní hlas mu zněl nepříjemně, zařízl se do ticha jako zapomenutý střep do nohy. Mravenčilo mu v prstech, jemné chmýří na krku se ježilo. Polkl a zhluboka se nadechl. Nedovedl vysvětlit, odkud se bere ten pocit úzkosti, ale omotával se mu kolem krku, útrob i slabin.

Zapraskala větvička. Petr sebou trhl, až ho zabolelo v šíji. Kde to bylo, odkud se to ozvalo? Nános zmrazky zkresloval zvuky, neměl tušení, jestli se praskot ozval kousek před ním, za jeho zády nebo hlouběji mezi tmavě šedivými kmeny. Podíval se na zem, napadlo ho, že by mohl najít Heleniny stopy. Nejdřív neviděl nic, ale pak je, sotva znatelné, objevil. Ubíhaly od pařezu, kde seděla, vlevo kolem bunkru. Vydal se za nimi, kousek, raději je nejprve sledoval jen očima. Zahlédl, že se ztrácejí v ústí vchodu do řopíku, v jeho temné bezzubé tlamě. „Heleno, fakt, todle je blbej fór. Mrznou mi nohy.“

Odpovědí mu bylo opět jen vyčkávavé ticho. Cítil ho, vysloveně cítil – jak se stahuje z lesů blíž a blíž k němu a bunkru. Znovu se zadíval na stopy; věděl už, kam vedou, ale hledal si jakoukoli činnost, jíž by se zabavil a nemusel blíž k černému ústí. Zarazil se. Promnul si oči a zahleděl se na otisky bot v bílém poprašku. Dřepl si, aby lépe viděl. Přes Heleniny stopy, relativně velké a odpovídající dospělé dámské velikosti, přes vzorek s kosodélně ubíhajícími vlnkami, byly na několika místech další stopy, mnohem menší, dětské, s rovným vzorem proužků. Nevedly od pařezu, nedovedl určit, odkud vedou, co dohlédl, vypadalo to, že malé nožky přistály na zemi odnikud a cupitaly za Helenou do bunkru. Částečně v jejích stopách, částečně mimo.

Petr se ztěžka nadechl, až teď mu došlo, že dech zadržoval. Zíral na malé otisky, v koutcích očí mu prosakovala tmavá kola mdlob, jak ho udolávalo napětí.

„BAF!“

Petr se svalil do umrzlé trávy a jehličí, nedokázal ani vykřiknout, jak se lekl, dech se mu v plicích vzpříčil. Když konečně zaostřil, uviděl Helenu, která se opírala o vchod do řopíku a chechtala se.

„Ježiš, měl ses vidět! Takhle by se nevyděsila ani moje Kája. Všichni v Praze jsou takoví poserové?“

Pomalu si klekl a snažil se zklidnit. Jasně, vtip, jenom vtip. Není to legrační, ale nic zlého se neděje. Chloupky na jeho šíji nesouhlasily, zůstávaly zježené. Helena k Petrovi vykročila a smířlivě mu podávala ruku. Už se nesmála.

„Promiň, Petře, mě nenapadlo, že se tak lekneš. Promiň.“

Zíral na ni.

„Tys byla vevnitř?“

„No jo, schovala jsem se, kdyžs fotil.“

„Bylas tam sama?“

Zmateně si ho změřila.

„Co blbneš?“

„Pojď sem, podívej se.“

Trochu nerozhodně si vedle Petra přidřepla a zadívala se, kam ukazoval.

„A co?“

„Ty malý stopy? Ty je nevidíš?“

Chvíli ho pozorovala, v očích se jí usadil přemýšlivý výraz, a pak se sklonila níž.

„Vypadá to trochu jako stopy, ale nikdo tu nebyl. Je to jenom zježený jehličí, přemrzlý bláto. Proč takhle jančíš?“

Petrův dech se mezitím upokojil. Podíval se na otisky znovu, uvažoval, jestli může mít Helena pravdu. Mohla by, poprašek ze zmrazky byl slabý, otisky na něm neprůkazné. Rozhodně to dává větší smysl než jeho verze, že – co je vlastně jeho verze? Zatřásl hlavou.

„Sorry,“ řekl a oprašoval si ledové krystalky z kalhot, „nevim, asi nervy a vzpomínky, jak jsme tu dycky bývali s Vojtou, nejspíš.“

Helena ho chytila pevně z obou stran za ramena a přiměla ho, aby jí přestal uhýbat očima.

„Fakt se omlouvám, Petře. Bylo to necitlivý. Měla jsem to vědět po tom, jak jsi včera utek z hospody. Nemáš to vůbec zpracovaný. Fakt promiň.“

Usmál se, neupřímně, ve skutečnosti se na ni zlobil, ale nechtěl to tak cítit. Nic se nestalo, prostě na něj bafla, jako kdyby jim zas bylo deset, nic víc.

„Za todle mi ten rum dlužíš.“

„Dám ti ho, nejen rum. Přijdeš dneska k nám na večeři, já uvařim. A neboj, všecky Kájiny strašidelný panenky zamknu do skříně. Některý se tak záludně koukaj.“

„To zní fér. Pojď, fakt mi mrznou ty nohy.“

Vykročili zpátky k autu, parkovali v Sedloňovicích. Petr šel křepce, jednak to bylo z kopce a jednak potřeboval rozchodit hutný oblak nervozity, který se mu pořád držel kolem žaludku. Nedávalo to smysl, ale neměl dobrý pocit z toho, že Helena vlezla do bunkru. Připadalo mu, jakkoli se pokoušel tu myšlenku zaplašit, že přesně tak to řopík chtěl.

KAPITOLA PÁTÁ

Zhluboka se nadechl, protřepal si paže, měl je ztuhlé z mrazu i nervozity, a zazvonil. Stál před Heleniným domem, relativně novým bungalovem s velkou zahradou a parkovacím přístěnkem pro dva vozy. Tady jako malá nebydlela; když byli malí, nestálo tu nic, všude jen louka. Helenin dům nebyl jediný, který vyrostl v západním cípu vesnice. Během let, co nebyl doma, tu vznikla menší kolonie bungalovů s pastelovými fasádami. Stál na rohožce s nápisem „Ušmudlej mě, ne podlahu uvnitř“ (boty si poslušně otřel, ještě než stiskl zvonek). Z okna po jeho levé ruce se linulo žluté světlo žárovky a vzdálený zvuk televize. Pramen světla končil kousek před nahrubo inscenovaným dětským pískovištěm, spíš jen taková hromada jako na staveništi, z přítmí vystupovaly obrysy zapomenutých kyblíků a pestrobarevného plastového nářadí. V ruce svíral láhev bílého vína.

Z chodby za vstupními dveřmi uslyšel dupot nohou. Bílé dveře se vzápětí rozletěly a Petra zalila vlna světla, tepla a vůně připravovaného jídla. Okamžitě nasadil automatický úsměv, ale ztuhl mu, když ve výšce svých očí neviděl nikoho, kdo by mohl být původcem otevření. Sklopil zrak níž. Tam už ji našel, bedlivě si ho měřila trochu nedůvěřivým a trochu znuděným způsobem, který si děti nechávají pro dospěláky. Měla velikánské modré oči, kolem nosu s malinko zvednutou špičkou hrstku pih a oválný obličej lemovaný rozcuchanými světle hnědými vlasy.

„Ty budeš asi Kája, viď?“

„Mamíííííí.“ Když volala za sebe do chodby, jen pootočila hlavu k rameni, ale fixovat Petra pohledem nepřestala.

Helenina hlava se vynořila z levé části chodby.

„Co je? Vezmi strejdu dovnitř, já smažím. Ahoj Petře, pojď dál.“

Kája zacouvala kousek ke zdi, aby mu umožnila projít, ale zas ne tak moc, aby se kolem ní nemusel nepohodlně protahovat. S mírným pocitem paniky ho napadlo, že měl přinést nějakou malou pozornost i pro ni. Měl by aspoň záminku, jak ji odvést od toho upřeného zírání, kterým ho častovala (a zdálo se, že výsledky pozorování neshledává uspokojivými).

Zachránila ho rozložitá postava v kostkované košili s vyhrnutými rukávy, která se zjevila zprava a sevřela jeho ruku v mohutných dlaních.

„Ahoj, já ti budu rovnou tykat, jo? Já jsem Adam, Helin manžel. Ukaž, vezmu ti to víno. Nedáš si radši pivo? Já už mám otevřenou plechovku.“

„Jasně, rád. Já jsem Petr.“

„Vím, vím. Kájino, vezmi strejdu do jídelny, hned tam přijdu, mám piva na schodech do sklepa. Jako v tom filmu, víš? A fakt jsou dobře vychlazený.“

„Já tě znám. Znám tě, když jsi byl malej.“

Sklopil oči k děvčátku, které nejevilo úmysl vést ho do jídelny. Pořád si ho pečlivě měřila. Petr cítil zmatek, otevřené dveře ho vcucly do cizí domácnosti, s vlastními pachy a zvyky, a zatím neměl pocit, že by si jako host vedl dvakrát dobře. A konverzační přihrávka od Káji mu moc nepomohla.

„Ehm. Co?“ (Seš dobrej, mistr slova, fakt dobrej.)

Vzala ho za ruku a nesmlouvavě ho vedla do dveří v pravé části chodby. Za nimi byl obývací pokoj, jedné stěně vévodila televize, druhé vzdušný policový systém s knihami a drobnými připomínkami života, jímž obyvatelé tohoto domu procházeli. Kája ho dovedla k jedné z polic a ukázala na fotku, která tam stála v jednoduchém dřevěném rámečku.

„Mamka dneska říkala, že ty seš ten kluk s velkejma nohama. Že přijdeš.“

Petr se podíval na obrázek, sám žádné fotky neměl, ne v Praze. Nějaké budou v chalupě, máma je určitě někam uložila, ale ještě se nedostal k zevrubné prohlídce. Snímek zachycoval tři děti – jeho, Helenu a Pizizubku. Všichni tři drželi řídítka kol a strašlivě se šklebili do objektivu, protože stáli proti ostrému letnímu slunci (fotila je tehdy Vojtova máma, vzpomínal si, každému nechala vyvolat jednu fotku). Bylo jim asi tolik jako holčičce vedle něj, dva roky na to Pizizubka zmizel. Všichni tři tu byli opálení do oslnivého bronzu, jak se to umí povést jenom dětské pokožce, všichni měli oblečená červeně pruhovaná trička s krátkým rukávem – na tom si zakládali, že coby parta nosili stejnokroje. Petr se zahleděl na Vojtův rozesmátý obličej, oči přivřené na malé škvírky, jak se křenil, ale i chránil před sluncem. Pamatoval si ho, nezapomněl na blonďatou čupřinu, strupatá kolena, úsměv široký a otevřený jako mezera mezi předními zuby. Někde hluboko uvnitř ho zabodalo. Pamatovat si a vidět není totéž.

„Znám i toho druhýho. Toho se zubama.“

Odtrhl pohled od fotografie a shlédl na děvčátko. Ležérně si cumlala pramen vlasů a vytrvale na Petra zírala.

„Jo?“ pousmál se. „Tady z tý fotky jako mě?“

„Ne.“ Rozhodně zakroutila hlavou. „Ne jako tebe. Jinak.“

„Jak to myslíš, jinak?“

„On není dospělej.“

„Aha, jo, no.“ Netušil, kolik detailů o Vojtově osudu Helena dceři svěřila, a nechtěl celý večer odpálit tím, že nastartuje dětskou fantazii historií o tom, jak maminčin kamarád beze stopy zmizel. (Kde, proboha, oba dva jsou, Helena nebo její muž? Proč už tady dávno aspoň jeden není?)

„Je smutnej.“

Chápavě pokýval hlavou, aby si to mohla vyložit všemi možnými způsoby, z nichž aspoň jeden snad bude správný, a zoufale pošilhával po dveřích.

„Čekal, že přijdeš.“

„Co? Kdo?“

Zapíchla prst do fotografie, nehet s oprýskaným lakem těsně pod Vojtovu bradu.

„Čekal tě,“ zopakovala. Chviličku se odmlčela a dodala: „Pizizubka.“

Petrovi se obrátil žaludek, udělal mučivě pomalý kotrmelec, a jazyk se mu přimkl k suchému patru.

„Jak…“

Do místnosti vpadla Helena.

„Co tady blbnete? Kájo, kam šel táta? Pojďte do jídelny, řízky jsou hotový. Mufloní, Petře, poctivě vydyndaný od hajnýho Kochánka, nakládám je do česneku. Budeš zírat. Jestli seš vegan nebo tak, tak před polykáním moc nekousej, tady na venkově tě maso nemine.“

*

Večeře proběhla dobře, třebaže Petr věnoval jídlu i hovoru jen část své pozornosti. Doufal, že bude mít příležitost zůstat ještě chvíli sám s Kájou, zeptat se jí, jak to myslela. Devětadevadesát procent jeho mozku mu jasně říkalo, že děti namluví plno divných věcí, které dospělí nedovedou pobrat (my jsme chytali hlasy mrtvých přes rádio, šmarja), ale to jedno procento, malé, leč přítomné, jen nesouhlasně mlčelo a mračilo se na něj z útrob jeho hlavy. Kája spokojeně zpracovávala předkrájený řízek. Přestala s tím zatvrzelým pozorováním Petra; jako kdyby o něj ztratila zájem poté, co… co… (vyřídila vzkaz), co si s ním povídala před večeří. Po jídle se zeptala, jestli může ještě chvíli koukat na televizi, a odešla do obýváku. Petr už ji pak neviděl, jen jako záblesk mezi veřejemi, když si vyzvedávala otce na předčítání. Adam se s Petrem rozloučil („Usínám u toho čtení dřív než ona, tak radši budu předběžně zdvořilej a už ti řeknu ahoj.“), s Helenou v jídelně osaměli.

„Ty, Heleno.“

„No povidej. Celej večer seš krapet mimo, tak to vybal.“

„Co jsi vlastně řekla Káje? Myslim o nás a o Vojtovi.“

„Proč? Tys na ni něco vybafl?“

„Ne, radši ne právě.“ Byl rád, že může odpovědět popravdě; jestli někdo na někoho vybafl, pak Kája na něj, a na to se Helena neptala.

„Uf, tak fajn, už takhle má sakra živou představivost. Nic moc jsem jí nepovídala, jen takový normální historky. Jakože: tadydlenc v nádrži jsme jako malí plavali, tadydlenc v lese jsme si hrávali. Nic konkrétního a nic o tom, co se stalo pak. Ani nevim, jestli jí to někdy chci říkat. Nevykládala jsem to ani Adamovi. On to ví, to jo, chlapi v hospodě se po pár pivech vždycky rozvykládají a v tak malý vesnici se všecko rozkecá, ale spolu jsme to neprobírali.“

„Tak proč máš vystavenou naši fotku?“

„Kája ji chtěla vystavit. Mně to nevadí, že tam je, ale sama bych ji nevystavila. Kájina ji při běžný dětský špionáži objevila na půdě u mojí mámy. A pak ji hrozně chtěla mít na polici.“

„Říkalas jí, kdo na tom obrázku je?“

„No já a mí kamarádi, co jsem si s nima jako děcko hrála.“

„Říkalas jí jména? Nebo přezdívky?“

„Ne. Hele, co je todle za výslech třetího stupně? Tys jí něco řek, že jo?“

Dobře, tak Vojtovu přezdívku neřekla Káje Helena, ale jak sama dost trefně poznamenala, na tak malé vesnici se všechno rozkecá. Mohl jí to říct v podstatě kdokoli, i když to nejspíš byla – Petr pocítil vůči podávanému vínu nával vděčnosti, že mu tak pročistilo hlavu – Helenina máma. Ta přece moc dobře věděla, jaké měli přezdívky, a co je pravděpodobnější, než že se Kája babičky na fotku zeptala, když ji našla u ní na půdě?

„Promiň, Heleno, byl jsem jenom rozhozenej. Nepřišel jsem vlastně nikdy s dětma do kontaktu, nevim, jak se s nima mluví, co se jim říká nebo co ne. Tvý dceři jsem zvádl říct jen to, že Ježíšek neexistuje a že na svět přišla díky souloži, víc jsem nestih.“

Zasmála se a očividně uklidněná se svezla zpět do židle.

„Takže ty asi děti nemáš, co?“

„Ne. Ne, my jsme je s Janou neměli.“

„Kdo je Jana?“

Úkosem na Helenu pohlédl.

„Jakože se mi snažíš tvrdit, že paní Urbánková nežhavila místní tamtamy, jo?“

„Takže Jana je tvoje bývalá manželka, jasně. Tamtamy vynechaly jméno. Proč jste neměli děcka?“

„Vykládal jsem na todle téma různým lidem už plno lží, takový ty kecy o kariéře a zanechání odkazu, ale je to vlastně o dost jednodušší,“ zamumlal tiše. Helena natáhla ruku a stiskla mu prsty. Povzbudivě na Petra kývla. Pusť to ven, říkalo její gesto.

„Pravda je, že jsem se bál mít děti. Bál jsem se je mít ve světě, kde se dvanáctiletí kluci můžou jen tak, zničehonic, vypařit, jako kdyby nikdy ani nebyli. Bál jsem se, jakou by to v člověku nechalo díru, kdyby to bylo jeho dítě.“

Chvíli jen tak seděli, zírali před sebe a upíjeli víno. Nebylo to nepříjemné ticho. Pak Helena rázně vstala, vtiskla mu rychlý, dokonale asexuální polibek do vlasů a zamířila ke kuchyni. „Udělám nám kafe na dobrou noc.“

Za jeho zády se zastavila. „A Péťo…“

„No?“

„Myslim, že už to bude lepší. Když už jsi to řek, když sis to připustil.“

*

Mrazivý vzduch mu dělal dobře, zhluboka se nadechoval a vypouštěl nadýchané bochánky sraženého dechu. Od Helenina domu k jeho chalupě to trvalo zhruba čtvrt hodiny. Fascinovalo ho, jaké je všude kolem ticho. Ještě nebylo tak pozdě, Petrovy hodinky ukazovaly půl desátou večer. Viděl, že za mnohými okny se svítí, ale na silnici nepotkal vůbec nikoho.

U hasičské nádrže (i pochodující kachny už šly spát) zabočil doleva a začal stoupat cílový mírný svah. Minul dům paní Urbánkové, za jedním z oken se mihotala namodralá záře televize, a před ním, kromě louky, pole a v dálce linie lesa, už byla jenom jeho chalupa. Na zápraží, stočený do klubíčka na umolousané rohožce ležel pes. Když Petrovy kroky zadupaly na betonové dlažbě, zvedl hlavu a nastražil uši.

„No nazdar.“

Pes si nervózně olízl čumák a překulil se na záda. Zadní nohy rozložil široce do stran, aby odhalil slabiny ve známém signálu „Vzdávám se a jsem úplně neškodný“.

Petr si přičapl k malému tělíčku, psík nemohl mít víc než šest kilo, a prsty pošimral měkkou a teplou kůži. Přejel dlaní zvířeti ke krku, jestli nahmatá obojek, ale nic tam nebylo. Z houštiny černohnědé srsti na něj důvěřivě hleděly trnkově tmavé oči a po hřbetu ruky mu přejel růžový jazyk.

„Tak stačí, kamaráde, bacha, potřebuju čůrat, a já to dělám uvnitř.“

Pes si sedl, ale z rohožky se nehnul, takže se Petr musel nahnout a odemknout v předklonu. Jakmile otevřel dveře, psík vběhl s roztančeným ocasem dovnitř a neomylně se zastavil u dveří, co vedly do obytných místností.

„To jsme se špatně pochopili, kamaráde. Pojď, pojď ven.“

Postavil se před chalupu a pomlaskával, aby zvíře přivolal. Pes se posadil u dveří do světnice a zvědavě na něj hleděl. Petr přišel blíž, vzal ho do náruče. Odměnou mu bylo další olíznutí, tentokrát na bradě, ale když překročil práh a chtěl psa postavit na zem, žalostně se rozkňučel. Petr se rozpačitě narovnal, psíka pořád na rukou; kňučení ustalo a vystřídalo ho nadšené olíznutí nosu. Sklonil se znovu k zemi, nářek se vrátil. Petr chvíli nerozhodně postával a pak rychle zamířil k domu paní Urbánkové. Zabušil na dveře.

„Kdo je tam? Co chcete?“

„To jsem já, Petr, paní Urbánková. Promiňte, že tak pozdě, ale potřebuju se na něco zeptat.“

Otevřela a vystrčila na něj hlavu ve staromódních kovových natáčkách. Přes roličky si uvázala šátek. Přizvedl psa, aby na něj ve světle z chodby viděla.

„Čí je to pes, paní Urbánková?“

Zamžourala.

„Ničí. Už ničí. Patříval Suchardovic bábě, její syn se před dlouhejma rokama odstěhoval na Slovensko, žila docela sama v tom baráku u cesty na židovskej hřbitov. Vzala si ho odněkad z útulku, je to takovej legrační vořech, jenže předloni v létě umřela. Až za tři dny ji našel pošťák, když jí nesl důchod, ležela tam u kamen, kde to s ní seklo, v ruce furt držela poleno. A ten vořech vedle ní seděl a vyl, proto šel taky pošťák dovnitř.“

„To si toho psa nikdo nevzal?“

„A kdo? Syn je na Slovensku, nebyl tu ani na pohřeb. Pes navíc k nikomu nechtěl. Sem tam mu někdo postaví misku s mlíkem nebo paštikou na dvůr. Sežere to, ale pohladit se nenechá. Jak jsi ho vlastně chytil?“

„Překvapivě snadno, paní Urbánková. Takže myslíte, že by nikomu nevadilo, kdybych si ho nechal?“

„To teda nevadilo. Ty si ho chceš nechat?“

„On si chce nechat mě, jak to tak vypadá. Nevíte, jak se jmenuje?“

„To nevim, Péťo, ona mu Suchardová vždycky říkala psíčku.“

„No tak děkuju, paní Urbánková, a nezlobte se, že jsem rušil.“

„Ále, dávají film, co už jsem stejně viděla. Přijď zítra na oběd, Péťo, beztak neumíš vařit. Budu dělat křápance.“

„Bramboráky mám moc rád, přijdu. Dobrou, paní Urbánková.“

Petr vykročil zpět k chalupě, všiml si, že pes v jeho náruči spokojeně usnul. Vzpomněl si, jak jednou před pár lety procházel v Praze kolem veteriny a nějaký kluk v šusťákovce a kalhotách s rozkrokem spadlým až ke kolenům tam zkoušel vtáhnout vzpírajícího se buldoka do čekárny. „Nech toho, Imbusi,“ domlouvalo tehdy vytahané sedlo zatvrzelému psovi. Petr spokojeně podrbal voříška mezi ušima.

„Tak jdeme do tepla, Imbusi.“

*

Nespokojeně vzdychl a chňapl po mobilu na nočním stolku. Bylo pět minut po půl jedné, o dvacet minut víc, než když se díval naposledy. Myslel si, že hladce usne, ale v břiše se mu nepříjemně převaloval alkohol z večeře. Imbuse nic takového netrápilo, ležel u skříně na staré dece, kterou mu tam Petr položil, a spokojeně pochrupával, třebaže těsně před ulehnutím spořádal velkou konzervu játrovky.

Petr se rozhodl, že vzdá pokusy o samovolné usnutí, a pustí si na chvíli televizi. Nazul si bačkory, přešel do světnice, kde rozsvítil lampu u sedačky a přihodil polínko do kamen.

Televize stála na komodě naproti jídelnímu stolu, mívali ji tam celý jeho život, ale tahle byla novější, máma si ji musela koupit někdy v době, kdy už s ní nežil. Nikde ale neviděl ovladač, zkusil oba šuplíky, bez úspěchu. Otevřel pravá dvířka, ale ve změti starých lejster, sbírky plácaček na mouchy, kladívka, šroubováku a volně se povalujících baterií ovladač nenašel. Levá dvířka se zdráhala otevřít, odchlípla se jen škvíra v horní části, střed a spodek se ani nehnuly. Vylovil z vedlejší police šroubovák a zapřel ho do mezírky. Dřevo zaskřípělo a on se málem poplašeně odhlédl, jestli mu za to nepřiletí od mámy facka; byl to pudový reflex. Zatlačil na rukojeť, pořádně, dvířka s neblahým rupnutím povolila a praštila ho do kolene.

„Jasně, mami, to jsem si zasloužil,“ zamumlal a přehraboval se v poličkách – lampa stála vpravo v rohu, světlo stínila otevřená dvířka, dovnitř skoro neviděl.

Jeho ruka narazila na chladný kovový kvádr. Tápal poslepu po tvaru, na horním okraji, při obou koncích, nahmatal vystouplé obliny. Zatajil se mu dech.

„No nekecej.“

Vsunul do police obě ruce, jednou přidržoval haldy papírů, druhou uchopil nalezený předmět a vytáhl ho ven. Nemýlil se. Bylo to jeho stařičké rádio, zděděné po otci, jen taková cihla zepředu s čímsi, co připomínalo vlnitý plech, nahoře dva knoflíky, jeden na hlasitost, druhý na ladění, a mezi nimi škála s kmitočty.

Petr se posadil ke stolu, rádio obřadně postavil před sebe na ubrus.

„No nekecej,“ zopakoval tiše.

Otočil přístroj zádní stranou k sobě a otevřel otvor na baterie. Byla tam, velká plochá baterie, trošku olezlá, Petra napadlo, že už dávno nebude fungovat a žádnou jinou v mámině skříňovém vetešnictví nenajde. Zaklapl plastový dekl na místo, obrátil rádio zpátky a zkusmo, bez naděje na úspěch, otočil knoflíkem na regulaci hlasitosti, který sloužil i k zapnutí. Nadskočil leknutím, když ticho v chalupě přeťalo ječivé kytarové sólo. Rychle stáhl hlasitost níž.

„No nekecej,“ řekl potřetí.

Pohladil stařičký přijímač po zašlých bocích a usmál se. Kartotéka v jeho hlavě sama hladce vysunula spodní šuplík.

Obraz.

Světlo dopadá do stodoly jen vyviklanými prkny ve stěnách, vrata si pečlivě zavřeli a zajistili háčkem, ale vidět je celkem dobře, protože vyviklaných prken je dost a ještě víc škvír mezi těmi, co zatím drží rovně. Panuje tu takové zvláštní přítmí prozlacené prachem ze sena a otrub. Dva chlapci sedí bok po boku, nohy zauzlené na turecký způsob, pozornost upínají na radiopřijímač, který si postavili před sebe na štokrle. Pizizubkovi v klíně leží ohmataná knížka. Na její přebal takhle není vidět, ale kdyby bylo, zvěd, před nímž tak pečlivě zamkli, by si přečetl titul – Mrtvý hraje šach. V mezírce mezi zuby má chlapec volně položený obilný klas, sem tam ho mimoděk přežvýkne. Prst drží na správném odstavci.

„Musíš chytit šumění. Žádnou stanici, žádný vysílání, chápeš. Místo, kde nic není.“

Kačer přikývne, maličko podrážděně; tohle přece dobře ví. Ale chápe Pizizubkovo zanícení. Pokus s lapáním zpráv ze záhrobí dneska podnikají poprvé.

Jemně, přeopatrně uchopí ladicí knoflík a tak pomalu, jak je toho jen schopný, jím otáčí doprava. Hlas moderátora, který předčítá zprávy, zvolna utichá, rozostřuje se, mizí. Pizizubka se nakloní blíž, drcne loktem do Kačerovy paže, takže ten knoflíkem pohne zprudka a nechtěně naladí vedlejší stanici, zrovna hrají Vondráčkovou.

„Tak seš blbej?“

„Promiň, já fakt nechtěl. Budu už opatrnej.“

„No, ale fakt buď.“

Kačer si protřepe prsty a olízne slané kapičky z horního rtu. Znovu jemně uchopí knoflík a zlehka, tak pomalu, jak je toho jen schopný, otáčí zpátky doleva. Zpěvaččin hlas tichne, přehlušuje ho praskání, a pak je to tady. Mohlo by se zdát, že je to ticho, ale není, pozná se to, když se hodně zvýší hlasitost. Je to šumění. Tak, tak je to perfektní. Kačer stáhne ruku do klína, kývne na Pizizubku, který mu ukáže vztyčený palec. Oba se zadívají na rádio a v naprostém tichu čekají, co nebo kdo se jim ze šumění ozve.

„A 160. Veles 50 19 33 16 23 9. Vítek Eva Lenka Egon Simona.“

Obraz tmavne.

Petr překvapeně zamrkal. Co je tohle za nesmysl? Vždyť si to pamatuje, pamatuje si, že tehdy celé odpoledne naslouchali jenom šumu – a stejně jim to připadalo napínavé a dobrodružné; že se nic neozvalo, to vůbec nekazilo. Až později, v úplně jiný den, náhodou chytili amatéra z Chábor a jeho instrukci ohledně klíčů. Ale ne tehdy, ne při prvním pokusu.

„A 160. Veles 50 19 33 16 23 9. Vítek Eva Lenka Egon Simona.“

Podíval se na rádio na ubruse, až teď mu došlo, že utopený ve vzpomínce maně kroutil ladicím knoflíkem. Hlášení nepatřilo minulosti; slyšel ho teď. Odstrčil se od stolu tak prudce, až se s ním židle málem překotila. Podařilo se mu vybrat balanc a zůstat stát, i když židle se s nepříjemným rachotem skácela. Imbus z vedlejšího pokoje tlumeně, tázavě štěknul.

„To nic, kamaráde, to nic, páníček má nervy v kýblu, víš. To je nějaký noční vysílání. Spinkej.“

Imbus si složil hlavu mezi packy a znovu klidně usnul. Petr se tak klidný necítil, i když si opakoval, že jeho slova k psovi vystihovala situaci velmi věrně. Třesoucími se prsty rádio rychle otočil, nenamáhal se ho ani vypínat, a vytrhl baterii z kontaktů. Pohodil ji na stůl a otřel si ruku do trička. Rádio postavil zpátky, zvedl židli. Pomalu se do ní posadil, přístroj nespouštěl z očí. Dech i srdce se mu zklidňovaly.

„A 160. Veles 50 19 33 16 23 9. Vítek Eva Lenka Egon Simona.“

Metodický, strojový hlas. Ženský, nebo mužský? To se nedalo poznat, přicházel zdálky. Jako hlášení z amplionu na nádraží, předtočené informace o příjezdech a zpoždění spojů.

Poprvé se lekl, podruhé ho ochromil strach. Cítil, že by nedokázal vstát (nebo utéct), ani kdyby chalupa začala hořet. Aniž odtrhl oči od rádia, nahmatal levačkou baterii, aby se ujistil, že leží na stole, ne v prohlubni, odkud by mohla sytit přístroj. Když ji stiskl a ucítil její olezlý povrch, z hloubi hrdla se mu vydral sten, který ho probral. Pravou rukou bleskově otočil ladicím knoflíkem do vypnuté polohy, chňapl rádio a i s baterií ho odnesl do studené chodby. V zadní části, vpravo naproti vstupním dveřím, byla dvířka do sklepa a za nimi šňůra úzkých, strmých schodů do husté tmy. Hodil tam rádio, za ním baterii, dvířka zavřel a zajistil petlicí.

Rychle přeběhl zpět do ložnice za světnicí, sebral ze země psa a i s ním si vlezl pod deku do postele. Imbus na něj vyjeveně pohlédl, ale vzápětí usoudil, že si polepšil, a stočil se do klubka těsně přilepený na vnější stranu Petrova stehna. Petr svíral chlupy na Imbusově krku, ne tak tvrdě, aby to psa bolelo nebo budilo, ale dost pevně, aby měl pocit, že se přimyká k realitě. Myslel si, že spánek je definitivně nemožný, myslel, že se bude užírat otázkami až do svítání, a pak požádá paní Urbánkovou, aby mu zavolala muže v bílých pláštích.

Mýlil se. Ani ne dvě minuty poté, co si lehl – jeho nohy se ještě nestihly ani ohřát a srdce zklidnit na běžnou rychlost – už spal.

KAPITOLA ŠESTÁ

Rutina byla dobrá; rutina uklidňovala. Petr seděl za stolem ve světnici, uši zašpuntované sluchátky a prsty mu zkušeně poletovaly po klávesnici notebooku – nepsal všemi deseti, jeho styl se spokojil se sotva polovičním číslem, ale i tak mu to šlo rychle, překlepů dělal málo a skoro se nemusel dívat na klávesy. Do uší mu zurčel nahraný rozhovor – povídání s opozičním zastupitelem prvního pražského obvodu, který líčil, jak ve smlouvách radnice na dlouhodobé pronájmy našel klubko vzájemně propojených firem, které ústily do těsné blízkosti starosty, konkrétně k jeho mladičké přítelkyni, zaměstnané coby šéfka starostovy kanceláře.

Vstal brzy, na to, že byla neděle až nesmyslně, hodiny na mobilu ukazovaly za pět sedm. Peřina u jeho boku se vzdula a zpod ní se těsně u jeho krku vynořila Imbusova hlava. Pes si dlouze a slastně zívl, vysoukal se ven celý a začal se protahovat.

„Do pelíšku už tě nikdy nedostanu, co?“

V ložnici bylo teplo, přímotop, třebaže starý, se činil. Vyhřátá místnost vytvářela komfortní kontrast se zamlženými okny, jak se dovnitř snažil prosápat venkovní mráz. Ve světnici přihodil poslední polínka a třísky z koše do kamen, počkal, až oheň praskotem oznámí, že už to zvládne sám, a vyšel i s Imbusem před chalupu. Imbus to vzal úprkem ke třešni, aby ulevil měchýři po dlouhém nočním spánku, pak se s radostným štěkotem rozběhl loukou dolů k hasičské nádrži pozdravit kráčející kachny; podle všeho o to ani trochu nestály. Petr ho chvíli pozoroval, načež vyrazil doleva ke stodole, kde bylo uložené dřevo na topení. Zatímco ho zkřehlýma rukama nabíral do koše, přemítal, jestli se mu včerejší zážitek s rádiem jenom nezdál. V ranním světle, s probouzející se vesnicí za zády, která o sobě pomalu dávala vědět osaměle projíždějícími auty, občasným křikem dětí a zbloudilým jekem cirkulárky, se žádná jiná možnost nezdála myslitelná. Zahřátý prací se dřevem – několik velkých polen musel zdolat sekerou – a prokrvený chladným větrem Petr cítil, že se ho neodvolatelně zmocňuje dobrá nálada. Rozhodl se na rádio zapomenout (pro teď) a oslavit svoje úspěšné chalupaření bohatýrskou snídaní.

„Imbusi! Pojď, chlape!“

Nečekal, že pes poslechne, ale drobné hnědočerné tělo se bleskově stočilo od prchajících kachen a letělo k chalupě rychlostí, až se mu nohy proměnily ve šmouhy.

Vyklopil Imbusovi do misky velkou konzervu játrové paštiky. Na pánvi roztopil kostku másla, kterou by mu žádný výživový poradce neschválil, a co teprve těch osm vajec, které do prskajícího tuku přidal. Spořádal je s třemi krajíci chleba.

Po jídle se usadil tak, aby se mohl při práci sem tam dívat z okna na louku a silnici za ní; k větru se přidal sílící déšť, spíš malé kroupy, a Petra uchvacovalo vyslovené blaho, když čas od času zkontroloval, že venku je hnusně, zatímco on má doma útulné teplo, včetně hřejivého psíka stočeného u jeho nohou (Imbus si nelehl přímo na prkennou podlahu, to ne, v zubech si z ložnice přitáhl deku a promyšleným popotahováním a otáčením si ji naaranžoval pod sebe).

Měl tak výbornou náladu, že se rozhodl projevit trochu velkorysosti. Stopnul si nahrávku s opozičním radním a propojil svůj telefon kabelem k počítači. Stáhl fotky řopíku, co včera udělal na výšlapu s Helenou, pečlivě je pojmenoval, aby David, odkojený pražským Podolím a z duše přesvědčený, že za Černým Mostem nastává nezbádané území plné bažin a lvů čili venkov, věděl, nač se dívá, až mu obrázky přijdou. Nahrál celý balík na Úschovnu a poslal Davidovi mail s odkazem.

„Udav se tím, Pulitzere.“

Imbus otevřel jedno oko a krátce, ostře ňafl.

„Správně, kámo, nemáme ho rádi.“

Vrátil si do uší sluchátka, spustil znovu nahrávku a pokračoval v přepisu. Pořád mu to šlo docela dobře, ale opakovaně se přistihl, že neposlouchal, a musel si záznam přetočit kousek nazpátek. Myšlenky mu utíkaly k Vojtovi a rádiu. Tentokrát, na rozdíl od noci, ho ale nepřemáhala hrůza, tentokrát přemýšlel, jestli Helenina očividná psychoterapeutická metoda, v rámci níž se ho snažila přimět přestat trauma z dětství vytěsňovat, nedává smysl. Jestli by nebylo lepší vyslyšet svoje podvědomí, když už mu posílá tak zoufale absurdní signály jako domněle samovolně hrající rádia.

Mrkl, kolik ještě zbývá přepsat z rozhovoru se zastupitelem, viděl, že necelých deset minut. Nejdřív práce, potom sebezpytování, řekl si v duchu, a rychle dokončil přepis. Vložil rozhovor do redakčního systému, dodělal perex a titulek, rozparceloval text prokliky na příbuzné články, výsledek dopolední píle uložil a zaklapl monitor.

Zalil si rozpustnou kávu vodou z rychlovarné konvice, přidal pár hltů mléka, aby nápoj ochladil a mohl hned pít. Zádumčivě se postavil k oknu, civěl na scenérii bičovanou lezavým větrem. Zatímco usrkával, přemítal nad tím, kam až ho dovedl útěk od Vojty, uzamčení vzpomínek do nejzastrčenější a nejbytelnější kartotéky v jeho mentální knihovně. Dovedl ho sem, do chalupy, kde vyrůstal, ale kde nebyl, když máma ještě žila nebo umírala. Do chalupy, odkud utekl hned, jakmile to bylo možné, protože si myslel, že vzdálenost může přinést úlevu. Teď už viděl, jak to od něj bylo krátkozraké. Všechny živé opustil, ale mrtvého si s sebou všude nosil. Přinesl si ho do manželství a držel se ho jako beranidla, jímž nakonec rozdrobil veškerá pouta. Nosil si ho i do práce, kde se s nikým blízce nepřátelil. Byl kamarádský, když musel, v kolektivu oblíbený, ale dával si pozor, aby se nikdo nedostal moc těsně k němu. Aby se nevyptával, aby nespustil archeologický průzkum jeho minulosti. A ať se snažil, jak chtěl, stejně je zase tady, zpátky ve stavení, odkud uprchl.

„Helena má pravdu, Imbusi.“

Pes ze své deky zlehka zavrtěl ocasem, jakože souhlasí.

Co kdyby namísto zamykání vzpomínek a likvidace vazeb tu černou propast raději prozkoumal? Zřítit se do ní hlouběji, než už to udělal, stejně nemůže. Může ji ale vědomě postupně zlézat, sledovat a vnímat, co cestou odhalí, a uvědomil si ještě jednu věc. Když stojí nad propastí a shlíží do ní, odpovídá mu temnota. Když ale dosáhne dna a vzhlédne, odpoví mu světlo.

Pevně si kývl sám pro sebe, jedním douškem dopil kávu a podíval se na hodiny. Skoro půl jedenácté – tak akorát čas obléct se, nasednout do auta a zajet do Rychnova. Imbusovi pro granule a paní Urbánkové pro punčové řezy.

*

„Doufám, že si to pamatuju správně. Že jste si na ně s mámou vždycky v sobotu dopoledne jezdily do Hezkej.“

Petr předal, malinko v rozpacích, paní Urbánkové umělohmotnou krabičku. Dostal se k tomu až odstrojený a usazený k prostřenému stolu v její světnici, kam ho stará paní zkušeně vmanévrovala během několika vteřin.

„Co to je? Já nemám brejle.“ Přitahovala a odtahovala si krabičku v trajektorii k očím. „Punčový řezy? No to máš recht, Péťo, ty jsou moje oblíbený. Dáme si je ke kafíčku.“

Sledoval ji, jak v léty nacvičené choreografii – určitě neměla v ten moment jen dvě ruce, muselo jich být víc, mnohem víc – snášela na stůl trochu oprýskaný smaltovaný hrnec se zelnou polívkou (paní Urbánková to vyslovovala jako poulievka), ohnivzdorný pekáč plný voňavých bramboráků a keramickou mísu s okurkovým salátem. Odněkud vykouzlila i lahvové pivo a oběma jim ho rozlila do skleniček.

„To jste moc hodná, paní Urbánková, mně vaření moc nejde, musím do toho teprve proniknout. Dost, to stačí, další naběračku už ne, nebo mi nezbude místo na bramboráky. Děkuju.“

„Neděkuj a jez, studený to není dobrý.“

Tón měla přísný a ostrý, ale když se na ni zadíval zpoza clony polévkového kouře, viděl, že v očích se jí drží teplý pohled, že ho pozoruje laskavě. Jeho máma byla stejná: kdyby ji člověk jen slyšel, myslel by si, že pořád nadává, že je věčně nabroušená a nespokojená. Ale když se díval, viděl něco jiného – ženu, která sloužila přesčasy a přibírala si brigády, aby mu našetřila na lepší oblečení, aby mu střádala na účet. Ženu, která sice brblala, ale ruku na něj vztahovala většinou jenom kvůli pohlazení, a i její výchovné pohlavky byly spíš takové důrazné pocuchání vlasů. A někde poblíž ní člověk vždycky viděl ještě jednu ženu, v podobné květované zástěře z uměliny a v legínách s poutkem, co se provléká pod patou, s krátkým praktickým účesem. Býval hnědý, změnil se v nafialovělé šediny stočené do obloučkovitých chomáčků, jak na něm pracovaly natáčky, ale přívětivé modré oči se dívaly pořád stejně.

„Vy jste se s mámou hodně kamarádily, že jo, paní Urbánková? Hodně jste si pomáhaly.“

„No baže,“ kývla, „byla to dobrá ženská.“ Vzala mu hluboký talíř s několika osamělými kousky zelí a přistrčila bramboráky se salátem. „Ber si, šup, a hodně si ber. Beztak ti zbytek zabalím, já křápance moc nemůžu. Bere mě z toho žlučník.“

„Teda, ty jsou strašně dobrý,“ zahuhňal mastnými ústy. Chtěl se nejdřív chopit příboru, nachystala mu ho, ale sama žádný neměla a svůj bramborák trhala rukama, sem tam vzala do lesklých prstů lžíci a spláchla sousto salátem. Zařídil se zrovna tak, naplnilo ho to pocitem až rošťácké radosti. Patlali si skleničky, měl sádlo všude, ale bylo to domácké, intimní; bylo to správně.