Obsah

pondělí 14. prosince 2020

Andělíček

Noční manévry

Jiné dimenze

úterý 15. prosince 2020

Procházka mezi poli

středa 16. prosince 2020

Křížovky

sobota 19. prosince 2020

Pokusní králíci

neděle 20. prosince 2020

Opakování není matkou moudrosti

pondělí 21. prosince 2020

Ach, ty paralelní světy

úterý 22. prosince 2020

Babi a děti

čtvrtek 24. prosince 2020

Zmatená včela

Recept na spací čokoládu

sobota 26. prosince 2020

Sváteční idylka

pondělí 28. prosince 2020

Ne moc!

úterý 29. prosince 2020

Rekreace

sobota 2. ledna 2021

Výlet za město

neděle 3. ledna 2021

Já to nebyla

Volby

čtvrtek 7. ledna 2021

Nepřítel pohybu

sobota 9. ledna 2021

Večer, nebo ráno?

pátek 15. ledna 2021

Je sychravo

úterý 19. ledna 2021

Ali je náš

sobota 23. ledna 2021

Martinka

neděle 24. ledna 2021

Kafař

úterý 26. ledna 2021

Karban

sobota 30. ledna 2021

Alibabi

úterý 2. února 2021

Hokus pokus

pátek 5. února 2021

Kostel

čtvrtek 11. února 2021

To byl ale den

středa 17. února 2021

Trvalky

pondělí 22. února 2021

Zase jsem umřela

neděle 7. března 2021

Babi nám někdo vyměnil

středa 10. března 2021

Výživa mozku aneb Jedna paní povídala

neděle 14. března 2021

Hry bez hranic

čtvrtek 18. března 2021

Kremrole

úterý 23. března 2021

Kalhotky

pondělí 29. března 2021

První dveře vpravo

neděle 4. dubna 2021

Psychiatrie

úterý 6. dubna 2021

Závod s časem

neděle 11. dubna 2021

Nákupní horečka

sobota 17. dubna 2021

Sámoška

sobota 24. dubna 2021

Drcení kostí

úterý 27. dubna 2021

Hygiena

pondělí 3. května 2021

Klíče

čtvrtek 13. května 2021

Jar

pátek 21. května 2021

Co já můžu vědět

neděle 23. května 2021

Houbová omáčka

neděle 30. května 2021

Směnárna

neděle 20. června 2021

Schovka

pondělí 28. června 2021

Když musíš, tak musíš

pondělí 5. července 2021

Zuby

úterý 13. července 2021

Velký úklid

neděle 25. července 2021

Někdy to bouchne

neděle 1. srpna 2021

Návštěva

úterý 3. srpna 2021

Čtení

úterý 10. srpna 2021

Ko ko kodák

čtvrtek 9. září 2021

Tajemné návštěvy

úterý 14. září 2021

Stěhování

sobota 18. září 2021

Kouzelné slovo

čtvrtek 23. září 2021

Žrout

pondělí 18. října 2021

Puzzle

neděle 24. října 2021

Už tu byli?

pondělí 1. listopadu 2021

Léto budiž pochváleno, podzime vítej

neděle 7. listopadu 2021

Já už jedla

úterý 9. listopadu 2021

Zásadní otázka

neděle 21. listopadu 2021

Cedulky

středa 8. prosince 2021

Porucha přenosu

pondělí 20. prosince 2021

Zádrhel

čtvrtek 30. prosince 2021

Hajdom hajdom tydlidom

Recept na spací vaječný koňak

pátek 31. prosince 2021

Proroctví?

Klub

Doslov

Žít s Alim

EDIČNÍ POZNÁMKA

Copyright © Hana Vondráčková, 2022

All rights reserved

Illustrations © Lucie Vávrová, 2022

ISBN 978-80-249-4939-0

ÚVODEM

Můj blog vlastně vznikl jako taková terapie psaním. Pojistný tlakový ventil, abych se nezbláznila. Netušila jsem, že by kdy mohl být nominován na Magnesii Literu a dočká se dokonce i knižního zpracování. Paradoxně bych proto v prvé řadě chtěla poděkovat těm, kdo mi pomohli dostat se na dno, protože bez nich bych svůj blog nikdy nezačala psát.

Bez mé dcery Lenky by se asi nikdy nedostal mezi lidi – dodala mi odvahu blog zveřejnit, pomohla jej dostat do povědomí veřejnosti a měla se mnou svatou trpělivost, když jsem nevěděla, jak ho správně nastavit.

Babi a Alimu děkuji za skvělé téma a svému příteli Petrovi za velikou pomoc, podporu a pochopení, protože bez něj bych péči nezvládala. Byl se mnou vždy, když jsem to potřebovala, a trpělivě se mnou prochází všemi úskalími a problémy.

V neposlední řadě děkuji všem věrným čtenářům, mezi nimiž jsem našla spoustu úžasných přátel a nádherných lidiček, kteří denně pečují o své blízké. Moc si jich vážím a skláním se před jejich obětavostí a neskutečnou vnitřní silou zvládat všechna utrpení, jichž je někdy víc, než člověk dokáže unést. Díky nim vím, že v tom nejsem sama, a za to jim moc děkuju. Mám vás ráda a bylo mi ctí vás všechny poznat.

Děkuji!

S láskou

Hana Vondráčková

pondělí 14. prosince 2020

Andělíček

Mojí mámě neřekne nikdo jinak než babi. Přistěhovala se k nám zhruba před patnácti lety. Měla už své roky. Pětasedmdesátka klepala na dveře a já se ji bála nechávat samotnou.

Co mě velmi záhy zaskočilo, byla její poměrně značná spotřeba alkoholu a počínající problémy s pamětí. To, že si ráda cvakne, jsem věděla, že ale zvládne vypít i dvě flašky denně, o tom jsem neměla ani páru. Nikdy nepila na veřejnosti, i když je pravda, že v baru vždycky měla nějakou tu lahvinku. Nikdy jsem to nevnímala jako problém. Spousta lidí si dá občas skleničku. To je normální.

Chodila jsem tehdy ještě do práce. S přítelem jsme vždycky všechno nějak zvládli. Možná jsem podvědomě ani žádný problém vidět nechtěla. Přiznat si realitu nebylo úplně snadné. Že je situace vážná, jsem pochopila až v okamžiku, kdy jsme ji s přítelem našli na dvorku vysvlečenou donaha. Ležela natažená na lavičce před domem, s oblečením složeným do úhledného komínku pod hlavou. Pro větší efekt s nohama směrem k brance. Spinkala jako andělíček. Doslova. Ani nechci vědět, kolik lidí mělo to štěstí spatřit její svatyni (o ohrožení mravnosti mládeže nemluvě).

Alkohol je zkrátka metla lidstva a můj život se alkoholiky v nejrůznějších stádiích tohoto nešvaru jen hemží. Záměrně jsem použila slovo nešvar, protože na rozdíl od mnohých lidí nepovažuji alkoholismus za nemoc. Jakmile někdo nějaké zlozvyky, chutě nebo záliby nejrůznějšího druhu označuje za nemoc, v podstatě říká, že dotyčný za to nemůže, protože je nemocný. Chudinka. Už babička mého prvního muže, mimochodem velmi kultivovaná dáma, říkala, že chudinka je akorát hovno u cesty. Považuji to za jednu z nejvýstižnějších definic, které jsem kdy slyšela. Takže, když ze sebe někdo dobrovolně udělá kus hadru bez vlastní vůle a zbla cti, odmítám to zkrátka omlouvat. Výmluva či důvod nebo viník se dají najít během několika vteřin. To není nemoc, ale vyčůranost. Já měla to „štěstí“ mít pod svou střechou hned několik alkoholiků. Báječný studijní materiál a skvělá škola života.

V tu dobu k nám chodila spousta kamarádů, a protože jsme takový útulek dvounohých i čtyřnohých zvířat, tak u nás někteří i bydleli. Ano, jsem založením komunitní člověk. Mám ráda, když je kolem mě hodně lidí. Má to svoje výhody i nevýhody. Nevýhodou se ukázalo silné pouto, které k sobě mají lidé se společným zájmem. Sounáležitost přátel v chlastu je obdivuhodná. Tu je omylem zapomenutá sklenička, tu nenápadně podstrčený panák. Vynalézavost nezná mezí. Každý má svůj osobitý, nezaměnitelný styl, jak dosáhnout svého. Naše babi je ovšem mistr nad mistry. Dokáže si lidi omotat kolem prstu, aniž si toho dotyčný všimnul. Možná je to dobou, ve které žila. Válka, komunismus i normalizace z ní udělaly bytost, která dokonale dokáže zneužít každou situaci, aby dosáhla svého. A to s využitím veškerých dostupných prostředků. A když říkám veškerých, myslím tím opravdu veškerých. Zkoušela to na všechny, kteří se ocitli v její blízkosti.

Noční manévry

Duševní stav mámy se během roku značně zhoršil. V místě i čase se začínala ztrácet stále víc a víc.

Jednoho krásného dne, tedy vlastně noci, když si šel přítel ověřit, že je pořád ještě kluk, si všiml otevřených dveří jejího pokoje. Babi nikde.

Polil nás pot. Zhodnotili jsme situaci a po krátké poradě dospěli k závěru, že je čas na romantickou půlnoční projížďku městem.

Kam tak mohla jít? Je zima, má na sobě sice slušivou, nicméně tenkou noční košili a chlupaté pantofle. V tomto, i když nesporně zajímavém outfitu, by ji doufám do autobusu nevzali. Z Kostelce nad Labem do Prahy by se snad vypravit nemohla… Rozhodně však nebylo na místě ji podceňovat. Známe ji. V přesvědčování je fakt dobrá.

Probrali jsme ještě několik dalších možností a po příjemně strávené půlhodině, která připomínala bojovku z dob dětských táborů, jsme se rozhodli navštívit místní oddělení policie.

Zkrátím to – vzduchem létal i vrtulník. Naše malé městečko zažilo vzrušující manévry, o kterých se ještě hodně dlouho mluvilo. Babi prostě umí zaujmout a člověk se s ní opravdu nenudí.

Kolem šesté ráno se všem ulevilo. Babi nalezena. Živá a zdravá. V noci se jí chuděře chtělo na záchod a uvnitř domu to jaksi nebylo vončo, vyšla tedy za branku a už netrefila zpátky. Dobří lidé ze sousedství si sympatickou stařenku vzali k sobě a uložili ji do postele s tím, že si ráno určitě vzpomene, kde bydlí. Nad ránem je však znervózněl hluk helikoptéry a pro jistotu zavolali na policii. Díkybohu!

V průběhu výslechu, kdy jsme se pomalu připravovali na to, že budeme obviněni z brutální vraždy nebohé bezbranné stařenky, se objevila ve dveřích. Vyspinkaná do růžova, s pusou od ucha k uchu, vešla do vyšetřovací místnosti. Štěstím jen zářila. Úplná hvězda. Jen ten červený koberec chyběl. Tolik zájmu už dlouho nezažila a hodlala si ho náležitě užít. S šarmem sobě vlastním přijala nabízené místo a ve svém nepřehlédnutelném ohozu hodila ladně nožku přes nožku, nasadila neodolatelný úsměv a laškovným způsobem ochotně odpovídala na policistovy zvídavé otázky. Po několika nesmyslných odpovědích to příslušník vzdal a propustil nás domů.

Vyčerpaní po právě prožité noci, kdy akce střídala akci a noční manévry by nezklamaly ani příznivce akčních filmů, jsme si šli lehnout.

V sedm ráno se ozval zvuk vysavače. Ano, opravdu v sedm. Babi v plné síle zahájila úklid svého pokoje. Přemýšlela jsem, jestli by mě nějaký soud zprostil obžaloby v případě úmyslného zabití. Nechtěla jsem riskovat.

Beze slova jsem vstala. Vypnula vysavač, po zbytek dopoledne se snažila usnout a tiše záviděla příteli jeho schopnost spát za zvuku šoupání pantoflí, cinkajícího nádobí, šustění pytlíku…

* * *

Tehdy jsme Aliho, jak jsme se Alzheimerově chorobě naučili říkat, smířeně přijali do rodiny. No… přijali… Vnutil se sám. Od té doby je jejím nejvlivnějším členem. Nyní v podstatě řídí chod celé domácnosti, do všeho se plete, komplikuje zdánlivě jednoduché věci a ohrožuje naše psychické zdraví. Za těch deset let, co s námi Ali bydlí, se už však stihnul skamarádit nejen s celou naší rodinou, ale i s rodinnými kamarády a sousedy…

Jiné dimenze

Babi je takový náš lidový vypravěč. Co si nepamatuje, to si vymyslí. I když, kdoví… Možná je pravdě blíž než my všichni dohromady. Nebo i daleko dál…

Myšlenkový posun bývá náhlý a hlavně nepředvídatelný. Občas tak vznikají neuvěřitelné příběhy, ve kterých se časoprostor ohýbá neskutečnou rychlostí všemi směry. Bez jakýchkoliv pravidel. Během pár okamžiků můžete být svou vlastní matkou a dítě zplodit se svým vlastním otcem. A to i po jeho smrti!

Zážitky přecházejí z dimenze do dimenze bez sebemenších problémů. Naprosto samovolně.

Konečně chápu různé proroky a vědmy, Edgarem Caycem počínaje a Babou Vangou konče. Ti totiž tvrdí, že vše, co se děje, se děje teď a tady. Minulost, budoucnost i současnost. Babi si tak coby holčička může v jednom okamžiku hrát s mým přítelem, který je o padesát let mladší, aniž jí věkový rozdíl jakkoliv překážel.

Je to vskutku fantastický svět. Můžete zažít doslova cokoli. Ale pravda, má to i svoje mouchy. Já to neumím. Stále ještě nedokážu pojmout vše. Můj mozek je příliš omezen bariérami přízemního vnímání světa. Na některé otázky, které se bůhví z jakého důvodu v časoprostoru zasekly, nedokážu občas adekvátně reagovat. Objevují se v různých dimenzích, ale pokaždé v jiné realitě, takže se jednotlivé verze liší v kontextech příběhů. Jednou je to krádež dokladů, podruhé jde o hledání dcery, která má ty doklady u sebe. Už jsem i umřela… Jak říkám, nejsem ještě na tak vysoké úrovni vědomí, takže se v tom trochu ztrácím.

Babi se také skoro s každým zná. S prezidenty, politiky i místními pobudy. S většinou z nich údajně pracovala. Dozvídám se tak o způsobu života významných lidí současnosti v jejich jiných dimenzích.

Přestože se velmi snažím a o Alim jsem už přečetla kdeco, je to pořád hodně náročné. Abych zajistila alespoň občasné setkání ve společné realitě, je naše domácnost opatřena mnoha cedulkami, které připomínají některé zásadní skutečnosti. Co je za den, v jakém jsme městě, kolik let tu s námi babi žije, že mám všechny její doklady, že je všechno vyřízené… Šetří to slova i energii a babi alespoň na chvíli spočine v současnosti. Je to úlevné.

úterý 15. prosince 2020

Procházka mezi poli

Jak jsem již psala, babi si ráda přihnula. V době, kdy ještě chodila do práce a Ali zaskočil jen občas, přicházela domů v méně či více podroušeném stavu. To byl možná i důvod, proč jsme si Aliho zpočátku nevšimli.

Autobusem jezdila z konečné na konečnou, v tašce lahvinku, ze které cestou příležitostně upíjela a vše se zdálo být relativně v pořádku. Jednoho dne však z nějakého neznámého důvodu vystoupila uprostřed polí. Podotýkám, že bez znalosti terénu.

Babi je Býk, který se jen tak nevzdává, takže bloudila patrně dost dlouho, než se mi odhodlala zavolat. Poté, co jí dobří lidé z prvního domu, na který při svém bloudění narazila, sdělili polohu, volala jsem policii s prosbou, zda by ji nemohli někde na trase odchytit. Neměli jsme tehdy auto, což by samo o sobě samozřejmě problém nebyl, ale sehnat v pátek odpoledne střízlivého řidiče, to už problém byl.

Babi se nejdříve bránila, ale nakonec se přece jen nechala přesvědčit, že patnáct kilometrů je ještě poměrně daleko.

Jeden by čekal, že bude po celém dni v práci a několikahodinovém pochodu unavená. Babi však vystoupila z vozu rozesmátá a plná energie, jako by se právě vrátila z dovolené na Mallorce.

Policistům ještě dopověděla některou ze svých pěti vtipných historek a šla si spokojeně lehnout.

Byl to její poslední pracovní den. Víc jsme neriskovali.

středa 16. prosince 2020

Křížovky

Přestože už má babi problém udržet delší souvislou větu, stále se ještě snaží luštit křížovky. Občas se vloudí šotek a ona si musí vypomoct nějakým tím novotvarem, ale pokaždé to udělá velmi svědomitě a Ali pomáhá, jak může. Když tajenka nevyjde úplně akorát, tak ji společně trošku poopraví a babi nadává, že ty křížovky už dneska neumějí udělat pořádně, protože jim to vůbec nevychází. No jo. Nic už není jako dřív. Mě by to taky štvalo.