„Hlavní smysl v tomto životě je pomáhat druhým. A pokud jim nemůžete pomoci, aspoň jim neubližujte.“

— Dalajláma

POVÍDKY, KTERÉ POMÁHAJÍ

Text © Daniel Fiala, Sára Saudková, Markéta Lukášková, Michal Viewegh, Jana Pavloušková, Iva Pekárková, Petra Soukupová, Kuba Ryba, Simona Michálková, Miloš Čermák, Markéta Rejzková, Václav Láska, Barbara Nesvadbová, Michaela Klevisová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8332-6

Úvodní slovo a poděkování

Děkuji, že jste si pořídili tuto knihu.

Jmenuji se Daniel Fiala, založil jsem a už čtrnáctým rokem provozuji web DatabazeKnih.cz. Jedná se o největší knižní web u nás a na Slovensku. Pokud ho ještě neznáte, srdečně Vás zvu na návštěvu.

Ve zkratce je to web plný knih a jejich autorů. Přestože nemám rád to slovní spojení, dá se říct, že jde o sociální síť pro milovníky knih. Ti spolu mohou komunikovat, hodnotit knihy, evidovat si různé seznamy, prodávat knihy mezi sebou, vést si přehledy oblíbených autorů, zkrátka se řadou možností orientovat ve světě knih.

Bez čtenářů by Databáze nemohla fungovat, čehož si moc vážím. I proto, že se těší velké přízni (v průměru sto tisíc návštěv denně), se to snažím společnosti trochu vracet… Po letech financování několika charit a jednotlivců jsem došel k přesvědčení, že vzít peníze a někam je poslat je trochu málo. Chtěl jsem lépe využít potenciál Databáze a spojení knih s pomocí druhým, jenom jsem dlouho nevěděl jak… Zároveň mám rád projekty, které jsou přínosné pro všechny zúčastněné.

Pak mě to konečně napadlo: Oslovím zajímavé osobnosti různých profesí. Nejen spisovatele, ale i muzikanty, novináře apod. Požádám je o napsání povídky na libovolné téma a vydám knihu s názvem Povídky, které pomáhají. Pár povídek získám z tvůrčí soutěže, kterou uspořádám pro čtenáře. Řada z nich určitě touží být spisovateli, tak jim zkusím pomoci nastartovat kariéru… Kompletní výtěžek z prodeje knihy pak věnuji na dobré účely.

Vzal jsem to od konce a nejprve si sám vytvořil obálku knihy. Pak už to šlo ráz naráz…

Důležitá a nesnadná otázka byla, komu výtěžek z knihy věnovat? Inspirací mi byl mimo jiné dokument Život na naší planetě od Davida Attenborougha, který vřele doporučuji. Výtěžek tak poputuje do organizace Prales dětem, jejíž hlavní náplní je ochrana světového přírodního dědictví na mezinárodní úrovni, podpora protipytláckých aktivit, vykupování deštného pralesa, vzdělávání a světový monitoring zvířat za účelem jejich ochrany a tvorba vzdělávacích programů pro děti na pěti kontinentech.

Ve chvíli, kdy píšu tyto řádky, to ještě v organizaci nevědí. Snad budou mít radost.

Chci poděkovat své přítelkyni Anetě Boykové, že dokázala čelit mým dlouhým monologům, věřila mi a kromě podpory přinášela skvělé nápady. Také děkuji za pomoc její mamce Aleně. I své mamce, která rovněž čelila dlouhým monologům. Raději nebudu jmenovat všechny, kteří jim museli čelit…

Díky za skvělou spolupráci Vojtovi Staňkovi, Jakubu Hladíkovi a celému nakladatelství Euromedia Group. I díky nim držíte tuto knihu v rukou.

Velké poděkování patří autorům – dali mi důvěru a věnovali svůj čas a energii!

Děkuji účastníkům povídkové soutěže.

Stejně velký dík patří i Vám, čtenářům, že jste si knihu zakoupili. Bez Vás by potěšila několik srdcí, ale nepomohla by zlepšit svět… Vím, že jsou to silná slova, ale opravdu věřím, že se může vybrat zajímavá částka, která pomůže svět kolem nás zlepšit a trochu jej uzdravit…

Přeji krásné čtení

Daniel Fiala, zakladatel a provozovatel DatabazeKnih.cz

Povídka o velkém dubu

Jako každé ráno se s lehkým chvěním probouzel za lačného zpěvu ptáků. Miloval taková procitnutí. Nejvíce ta, která se ptačími zobáky prokřičela skrze zmrzlý, temný vzduch pozdního února. Věděl, že jaro je na dosah, a trpělivě se na něj těšil. Díval se na svět vznešeným pohledem urostlého chlapa, vděčně a láskyplně. Zkrátka miloval každý den, který začínal ptačími fanfárami. A na oplátku svět se mohl kochat jeho poctivou povahou, statným tělem, ušlechtilými rysy a přesvědčivým zdravím. Zkrátka chlap v nejlepších letech.

Žil šťastný život, a jak už to u takových povedených chlapů bývá, žil i plodný život. Byl obklopen nespočtem svých stejně zdatných potomků. A byl na ně sakra pyšný. Však byli věrným odrazem jeho genů a genů jeho otce a dědy a nekonečné řady jeho majestátních předchůdců. Žil na kopci, obklopen divokou přírodou. Solitér, který budil úctu i úsměv. Nebylo možno ho nemít rád. Tak už to některé bytosti mají v povaze, že se chcete objevovat v jejich blízkosti a cítit a nasávat jejich sílu a laskavost a zdraví. Udržoval živé styky se svými přáteli, kteří žili doslova na dosah. Znáte ty vroucí povahy, které se potřebují dotýkat, objímat, mluvit spolu. Ne, nic oplzlého ani vlezlého v tom nehledejte. Spíš si představte Řeka Zorbu. Jeho oheň, srdce, náruživost, odvahu a laskavou sílu.

Byla radost se ho dotýkat. Leckdy za ním přišli úplně cizí lidé a beze slova ho objali. Tiše je nechal a dobromyslně do nich vléval svou energii. Věděl, že jí má na rozdávání. A že ji má dávat tam, kde chybí. Nedělal rozdíly. Muži. Ženy. Babky. Dědci. Ale ženy objímaly tak nějak lépe, jejich doteky a měkkost těl si nepokrytě užíval.

„Tak co, starej brachu, jak si dnes stojíš?“ pozdravil svého nejbližšího souseda, vrstevníka.

„Kamaráde, pobolívají mě ruce, už ta zima trvá nějak moc dlouho.“ Zatřásl se, aby ze sebe oklepal břemena sněhu.

Náš Zorba ho poplácal přátelsky po ramenou a pomohl mu sklepat těžký přimrzlý sníh, který k němu přirostl a držel se ho jako… inu, jako hovno košile. Oba věděli, že co nevidět jejich paže obtěžkají hnízda ptáků. A ta že budou den ode dne těžší a hlučnější. Milovali to oba. Třásli se netrpělivostí, až si v jejich korunách vyhledají útočiště dudci a sýčkové a kosi a pěnkavy a brhlíci a červenky a hýlové a strnadi… Dávalo to vyšší smysl jejich existenci.

V jeho těle byly vyryty vzpomínky na předešlá desetiletí. Někdy doslova, to když nějaký tajtrdlík potřeboval udělat dojem na slečnu. Vytáhl kudlu a jau! Ostrá bolest projela jeho živým tělem. Náš velikán polykal slzy a nehybně čelil bolesti, kterou mu působila tupá čepel. A tak byl jeho vroubkovaný kabátek pokrytý srdíčky a kosočtverci a iniciály milenců, po letech roztažených do nečitelnosti a zapomnění – stejně jako jejich lásky. Nesl to statečně. Podobně jako vzpomínky. Některé byly krásné.

Třeba když v roce 1954 poskytl stín mladému Toníkovi z nedaleké vsi. Zrovna se vrátil domů. Sloužil čtyři dlouhá léta vlasti u pomocných technických praporů. Osmahlý, šlachovitý, předčasně dospělý. Na čele mu starosti vyryly hluboké vrásky, ale jeho oči neztratily jiskru a nadšení mládí. I když doma našel rozcupovaný grunt, kde žili cizí lidé. Dlouho nemohl najít jejich úrodná pole, na kterých se tolik nadřel on i jeho bratr a táta. Už nebyla jejich. Pole byla teď nadobro zbavená svých mezí a zpustošena nedbalou péčí družstva marně vyhlížela upracované siluety svých bývalých sedláků. Táta mu umíral na souchotě, maminka se uzavřela do sebe a přestala mluvit. Ale přece jen tu bylo něco, co dávalo Toníkovi naději. Miluška na něho celou dobu věrně myslela. Odmítla dva nápadníky a čekala. Trpělivě jako ty nádherné duby v lese.

A teď jim skýtal svůj laskavý stín. Toník navlékl Milušce prstýnek umačkaný z chlebové střídy, dlouho ho nosil po kapsách. A nepřestával věřit, že jí ho bude moci dát spolu se svým srdcem. Náš Zorba zaslechl ANO. Nerozuměl lidské řeči. Ale chápal, co říká lidská duše. A tyto duše sálaly hřejivou září. To bylo hezké.

Některé vzpomínky byly tíživé, náročnější než odolat lavině nebo úmornému suchu. V létě roku 1969 se k němu vypravil místní učitel Emil. Vždycky už z dálky rozpoznával jeho šviháckou chůzi, měl tu svá houbařská místečka. Tehdy ale nepřišel svižně, nedoprovázelo ho pískání „Teskně hučí Niagara“, nehoupal vesele s košíkem hub. Přišoural se tiše. Opřel se o kmen dobráckého dubu, jako se opíráme o přítele, když potřebujeme najít odvahu. A Emil ji bohužel toho letního podvečera 21. srpna v sobě našel. Objevili ho až druhého dne. Odřezali lano, čtyři chlapi ho odnesli na nosítkách. Jen oni a dub věděli, co bylo napsáno rozechvělým rukopisem v dopise na rozloučenou. „… nesnesu dál ustupovat okupantům a jen přihlížet, jak se před nimi skláníme…“

Náš velikán věděl o všem. I stromy, které dávno pokáceli a odvezli na pilu a pak do papíren a truhláren, vysílaly do lesa zprávy… žily dál v jiné podobě. A svou zvláštní energií, které my lidé neporozumíme, si sdělovaly vše, co na své pouti zažívaly.

Dub měl radost, když se jeho druhové proměnili ve školní lavice. I za tu cenu, že je čekalo nelítostné škrábání čísel, prasátek, chemických vzorečků a zásadních vzkazů jako: „Vašek je vůl,“ „Julča miluje Honzu,“ „KV + HP.“ Cítil hrdost, když se z nich vyrobily postele, kde se milovalo, rodilo i umíralo. Když z nich byly násady od zahradnického nářadí. Dřevěné šperky, které chlapci kupovali pro své slečny. Parkety, na kterých dítě předvedlo svůj první krok, kde se tančilo nebo cvičilo na sokolský slet. Stůl, u kterého se sešla celá rodina k večeři. Kostelní lavice, kde se lidé vymodlili ze svých bolestí a hříchů. Rámy krásných obrazů. Ale taky rámy s portréty diktátorů.

Dubový velikán se zasnil a vybavil si všechny knihy a letáky, ve kterých cítil stopy svých druhů. Pohádky, to bylo vždycky krásné. Zamilované dopisy. Noviny plné špatných i dobrých zpráv… Normalizace, komunistické sjezdy, válka ve Vietnamu, ropná krize, budovatelské plány, co řekl ten a co zas tamten… až mu z toho šla jeho dubová hlava kolem.

Jízdenky na vlak byly pokaždé dobrodružné. Kam všude se jeho listnatí kamarádi dostali. Do Berouna, do Košic, ale třeba i do Paříže. A co teprve letenky. Exotické krajiny, kde rostou úplně jiné stromy, ale všechny šumí a ševelí stejnou řečí. Všechny slouží všemu živému, od zrození až po smrt. Od kolébky až po rakev nebo hranici, na které se obřadně upalovali pozůstalí. Poskytují stín i teplo. Dávají jistotu a bezpečí.

Byl na rozpacích z tun barevných letáků, které nabízely všechno a nic. Jalové sliby. Slevy na nekonečně zbytečné zboží. Obrázky módních ksichtíků, jejichž sláva vybledla dřív než barvičky z jejich plakátu. Říkalo se jim celebrity a dub nad nimi tápal, protože od svých dávných předků věděl, že toto slovo patří váženým a věhlasným lidem, které je třeba oslavovat a ctít pro jejich úspěchy.

Někdy lidskému světu úplně nerozuměl. Bylo mu líto, když těla jeho kamarádů byla rozemleta do podoby volebních letáků a milionů formulářů. A že jich přibývalo raketovou rychlostí. Úřad vlády. Parlament. Finanční úřad. Stavební úřad. Penzijní ústav. Komise takové a komise makové. Výroční zprávy, které nikdo nečetl. Úřady Evropské unie, tak ty se staly pro stromy ztělesněním černé hladové díry. Bojovníci za ochranu přírody tiskli tuny propagačních papírů, které pak zaneřádily chodby činžáků, ulice a bez zájmu plachtily mezi kontejnery. „Zachraňte lesy. Zachraňte planetu. Papírová brčka!“

Dub neměl lidské vzdělání, zato si dovedl dobře představit, kolik lesů zmizelo, aby stromy posloužily boji za papírová brčka. Tehdy za ně ronil tiché, pomalé slzy. Voněly po pryskyřici. A toužily po světě, kdy bylo na Zemi víc lesů než skládek a asfaltu a betonu. Kdy člověku stačila jedna postel na celý život a dubový stůl se dědil z generace na generaci. A kdy se tiskly knihy, které přinášely moudrost, radost a lásku.

Když k němu toho nádherného předjarního dne dorazila parta dřevorubců, byl velmi statečný. Věděl, že ten čas jednou přijde. Celý les náhle umlkl. Větvemi pohladil své ztichlé bratry. Zamával naposled svým dětem, které tak nádherně rašily svěží zelení. Motorová pila se zahryzla do jeho svalnatého těla. Zasnil se, protože každý strom má svůj sen. Když vypouštěl svou duši na svobodu, věřil, že ho lidé promění v dřevěný vláček nebo pastelky, kterými budou děti kreslit svůj prostý, čistý svět.

Úhel pohledu

Mirka

Ráno cestou do práce mě u tramvaje zastavují dva mladí kluci, jestli bych měla čas na krátký dotazník, tak jim na to kývnu. Obyčejně mně tohle přijde otravné, ale svítí sluníčko, tak jsem si řekla, že to je dobrá příležitost si ho užít, než se zavřu do kanceláře. Vyptávají se na pojištění, co si platím a kde, a jestli mě zajímá nějaké zvýhodněné cestovní pojištění, a já jim skoro na všechno přikyvuju, ani moc neposlouchám, hlavně že hřeje to sluníčko. Když konečně mají všechno, co potřebují, nacpou mi nějakou vizitku a leták. Zahodím to do nejbližšího koše, protože pokud má někdo potřebu nabírat zákazníky na ulici, nebude v tom, co dělá, moc dobrý.

Cestou mě ještě čeká tradiční setkání s prodejcem Nového prostoru, je mi na něm sympatické, že nikoho neotravuje svým dojemným životním příběhem, ale stejně jsem si od něj ten plátek nikdy nekoupila. Procházím okolo něj vždycky o něco rychlejším krokem, to aby si nikdo nevšimnul, že se ho snažím ignorovat. Nemám ráda ty káravé pohledy lidí, jako kdybychom byli povinní pomáhat každému, kdo si o to řekne. Kdekdo je dneska morální maják, jako kdyby člověk měl mít špatné svědomí z toho, že někomu nepomůže. Nepomůžu. Nechci. Ať si každý pomůže sám. Kdyby se všichni starali sami o sebe, bude na světě o každého postaráno, říkala jsem si v duchu. Tuhle větu jsem četla onehdy na Facebooku, sdílela ji moje spolužačka ze střední a má pravdu. Mně taky nikdy nikdo nedal nic zadarmo.

V kanceláři jsem zase sama, kolegyně je na dovolené, jsem ráda, že tu mám klid a ticho. Má půlroční vnouče a je tím úplně pohlcená, pořád vypráví, co Davídek udělal a jak je šikovnej. Mám chuť jí říct, že všechny malý děti jsou stejný. Všechny se jednou překulí a zvednou hlavičku a pak se plazí a potom začnou chodit. Otevřela jsem si okno pořádně dokořán, ona to nemá ráda, tak si to teď tuplem užiju.

V kuchyňce potkávám kolegu z vedlejší kanceláře, zas nechal loužičky od kafe po celé lince, no hlavně že má na sobě triko s ukrajinskou vlajkou. Ještě před měsícem ta země nikoho nezajímala, maximálně tehdy, když někdo sháněl dělníka nebo uklízečku, a najednou je všichni milujem. Já teda ne. Je to jejich průšvih, tak ať si to řeší sami. Jako kdyby nestačilo, že se nemůžu doplatit za teplo, s tím nám snad někdo pomůže? V lednici samozřejmě zase zkyslo mlíko, asistentka nikde, asi je taky na dovolené, všichni si jezdí na dovolenou, kde na to pořád berou, to nechápu. Asi si doma topí dřevem. Beru mlíko z lednice a pokládám ho asistentce na stůl, lepím na něj cedulku s nápisem „zkyslé“. Je opravdu tak těžké splnit asi čtyři úkoly, co ve své práci má? Nakoupit mlíko a kafe, vyčistit kávovar, uvařit kafe na meeting a udělat zápis z porady. Nezvládá pořádně ani jedno, ale dovolenou má letos už potřetí.

Já jsem nikdy nechtěla být tou, co bude poučovat mladší generaci, a žít v domnění, že my jsme lepší a chytřejší, ale zrovna tahle mladá holka mi to hrozně ztěžuje. Věkově bude asi jako moje dcera, na tu se teď ale mimochodem taky zlobím, protože se mi měla ráno ozvat kvůli víkendu a neozvala. Ani jí nemůžu vyčíst, že něco slíbila a nedodržela, protože se hned urazí. Mami, chováš se jako babička. No ano, chovám, tak to prostě je, všichni stárneme do svých rodičů, ona bude taky jednou stejná jako já, i když se jí to teď pravděpodobně zajídá.

Tuhle mě úplně odzbrojila, když mi vysvětlovala, že má všechny lidi v mobilu uložené jako Jméno Příjmení, bez ohledu na to, jestli jsou to její blízcí nebo ne. „To tam máš i mě celým jménem?“

„Jo, i s titulem!“ smála se a mně to bylo líto, každý normální člověk si snad mámu uloží jako Máma nebo Maminka, proč zrovna moje dcera si mě ukládá jako cizího člověka? A ještě si ze mě dělá legraci kvůli titulu, já jsem na něj ale pyšná, občas to navíc pomáhá, třeba u doktora, tam mě mají v posvátné úctě, sestra mi neřekne jinak než paní inženýrko a vždycky mám přednost před ostatními. Holt doktoři sami museli studovat jak blázni, tak si toho titulu umí náležitě vážit.

Už ani to rádio se nedá poslouchat bez toho, aniž by se tam v jednom kuse mluvilo o Ukrajině, člověk si potřebuje trochu odpočinout od starostí a má smůlu, protože mu je rádio a televize tahají až do obýváku. Nedojímá mě to, všichni vždycky věděli, co jsou Rusové zač, tohle nikoho nemohlo překvapit. Můj táta byl tehdy během okupace v osmašedesátém na služební cestě v Německu, mně byly čtyři roky a máma to se mnou celé prožívala sama. Obě babičky bydlely daleko na vesnici, těch se to vlastně celé ani nedotklo, a když jo, moc jim to nevadilo – jeden děda byl ve straně a druhý byl spokojený dělník ve fabrice.

Pamatuju si záblesky toho, jak mě máma budí brzo ráno a chce, abych si lehla k nim do postele, to se mi jako dítěti vrylo do hlavy, protože do jejich postele jsem obvykle vůbec nesměla. Máma mě tehdy hrozně pevně objímala a brečela a venku bylo slyšet hučení. Kdyby taková věc byla reálnou hrozbou dneska, nebydlela bych tu. Každý má na výběr, i ti Ukrajinci mohli dávno odejít pryč.

Cestou z práce už sluníčko nesvítí, to je k vzteku, člověk tu nejhezčí část dne prosedí v kanceláři. Během pandemie to bylo docela fajn, byla jsem často doma, ale časem mi z toho taky už nebylo dobře. Za těch 15 let od rozvodu jsem se naučila bydlet sama a užívat si to, ale přece jen, chybělo mi to moje být sama mezi lidmi. Slyšet ten šum okolo a vědět, že život existuje. Na moment si představuju, jak by to asi v Praze vypadalo, kdyby do ní najednou vtrhli cizí vojáci, ale hned tu hnusnou vizi zaplaším. To je hrůza, jak nám ty zprávy všem akorát infikují mozek negativitou.

Larisa

Další ráno, kdy se budím před pátou a s ještě zalepenýma očima sahám po telefonu. Rozsvítím si do obličeje displej naplno a zraku chvíli trvá, než se tomu přizpůsobí. Ještě před minutou jsem spala a mozek mohl alespoň trochu odpočívat, jenže jakmile naberu vědomí, je to jako vrátit se zpátky do rozehrané hororové hry. Tep mi okamžitě vylítne na trojnásobek, hlava ještě není úplně v provozu, ale tělo už spouští stresovou řetězovou reakci. Na WhatsAppu mám novou notifikaci, rozklikávám ji třesoucí se rukou. Je to on. Srdeční tep klesá ze stavu před infarktem trochu níž. „Jsme v pořádku, máme přestávku na cestě.“

Snažím se zklidnit dech, naučila jsem se to před pár dny na internetu, když už jsem byla opravdu zoufalá – na čtyři doby nádech, čtyři doby zadržet dech, čtyři doby výdech, čtyři doby zadržet dech. Šance znovu usnout je pryč, Irina mi nabízela nějaké prášky na spaní, ale bojím se, že bych po nich byla omámená, a co kdyby se zrovna v noci něco stalo a já nebyla schopná vnímat?

Vstávám, dávám vařit vodu v konvici a do hrnku sypu lžičku Nescafé. Snažím se být potichu, abych Irinu nevzbudila, ale je mi jasné, že je sama taky nejspíš vzhůru. Její Vitalij je tam taky. Zalévám si hrnek vodou a slyším z jejího pokoje zvuky. Otevírá dveře a rozespalým hlasem se mě hned ptá, co je nového.

„Žijou,“ odpovídám jí a míchám si kávu. Koukám na hodiny, za 45 minut musím vyrazit, abych byla včas v Dejvicích, dneska začínám s úklidem tam. Paní Renatku mám moc ráda, mohla by být nafoukaná, protože mají hodně peněz, ale je milá a normální a od začátku mi moc pomáhá, abych se nezbláznila. Pořád se mě vyptává, jestli něco nepotřebujeme, já jsem jí vděčná, ale opakuju, že ne, že já jsem v pořádku a v bezpečí, že mám jen strach o Antona a Ilonku, že musíme čekat, až se odtamtud dostanou sem. Jemu přišel povolávací rozkaz, chce tam zůstat, ale musí ji doprovodit k hranicím. Irinin Vitalij byl v Praze, když to začalo, a hned druhý den nasedl do autobusu a odjel domů. Brečely jsme, Irina nechtěla, aby odjel, ale on opakoval, že to musíme pochopit. Teď o něm už čtyři dny nemá zprávu. Musíme doufat a věřit, že je všechno v pořádku, nic jiného než víra nás teď na nohou nedrží.

Práce nám pomáhá, jsme vděčné, že je co dělat, ještě před měsícem jsme obě nové rodiny odmítaly, ale teď jsme si vzaly navíc dvě další, abychom neměly čas na odpočinek a přemýšlení a taky abychom vydělaly víc peněz a měly něco, až se naše děti vrátí. Bude třeba mít něco do začátku, Anton s Ilonkou měli v Kyjevě byt, ale bůhví, jestli ještě existuje a jestli se do něj někdy budou moci vrátit.

Paní Renatka na mě byla zase nejhodnější, vyptávala se, pořád opakovala, že si neumí představit ten strach o děti, já si ho ještě před pár týdny taky neuměla představit. Darovala mi amulet, ví, že mám tyhle věci ráda, že na to věřím, je to takový růžový kamínek na řetízku, a až Ilonka přijede, tak ho dám jí.

Občas se mi myšlenky zacyklí a hlava mě zradí, dokola mi v ní naskakují otázky a různé scénáře, co všechno se může stát, co když jim dojde palivo a co když jim dojdou peníze? Na horší myslet nechci, ještě před pár dny to vypadalo, že lidi můžou utéct a nikdo jim neublíží, ale dnes už to tak vůbec není. Myslím i na svou tetu, co žije na východě, vlastně ani nevím, jestli ještě žije. Viděla jsem ve zprávách informace o tom, že jejich město je na tom špatně. U tety jsem jako malá trávila léto, měla spoustu slepic a já se jich bála a jednou mě donutila dívat se, jak slepici chytla a zakroutila jí krkem, a mě tehdy napadlo, jestli to na světě musí fungovat tak, že někdo musí umřít, aby někdo jiný byl spokojený.

Cestou od paní Renatky potkávám pár lidí s vlajkami, naše vlajky teď visí po celé Praze, lidé nosí stužky na oblečení, najednou mám pocit, jako kdyby nás začali vnímat, do té doby jsme pro ně byli trochu neviditelní.

Během žehlení u paní Jany mi zazvoní telefon. Hrkne ve mně a málem se leknutím spálím. Volá mi neznámé číslo, české.

„Ahoj, mami,“ ozve se z něj a já se rozbrečím. „Už jsme na hranicích. Původně měla jet Ilona s kamarádkou, jenže ta nedorazí. Ale seznámili jsme se tu s jednou Češkou a jejím kamarádem, oni Ilonku odvezou do Prahy. Tohle je číslo té slečny, Ilonka se ti z něj pak ozve.“ Nemůžu vůbec mluvit, vzlykám jako blázen. „Mami, jsi v pořádku?“

„Ano, jasně, a jak to vypadá s tebou?“

„Já za chvíli vyrazím zpátky, vrátím se směrem ke Kyjevu, počítají tam se mnou. Hlavně nebreč, všechno bude v pořádku, určitě.“ Zní odhodlaně, ale já ho znám 25 let, takže poznám, jak se doopravdy cítí.

„A budu se s tebou moct nějak spojit?“

„Mám tvoje číslo u sebe, a kdykoliv to bude možné, tak se ozvu. Postarej se mi o Ilonku.“

„Antoníčku, počkej ještě.“

„Mami, já nechci tady slečně plýtvat peníze.“

„Opatruj se.“

„Budu, maminko, miluju tě.“

Pokládám telefon a mám pocit, že mi praskne hrudník.

Zírám před sebe do prázdna a v uších mi hučí. Do mysli se vkrádá jedna jediná myšlenka. Co když to bylo naposledy, co jsme spolu mluvili?

„Lariso, jste v pořádku?“ Paní Jana vykoukne z obýváku.

„Ano, jasně, promiňte, volal syn.“

„Jak to s ním vypadá?“

„Dovezl snoubenku k hranicím a vrací se zpátky.“

Jen kývne hlavou, neví, co na to říct. Později při odchodu mi do kapsy nacpe dvoutisícovku navíc.

Večer doma si ve svém pokoji rozestýlám malý gauč, kam si lehnu, a Ilonku nechám spát ve své posteli, potřebuje si pořádně odpočinout a nabrat síly, když v ní teď roste nový život. Modlím se před spaním, aby to byl kluk, určitě by se měl jmenovat Anton. Bude silný a statečný jako jeho tatínek a nikdy v životě nebude muset zažít válku. Přes zeď poslouchám, jak Irina potichu vzlyká. Už je to pět dní, co se Vitalij neozval. Zítra mu zapálím svíčku.

Lenka

Další den, další nálož děsivých zpráv. První dny jsem v podstatě jenom brečela. Předtím jsem si zakládala na tom, že můj čas denně strávený u mobilu nepřesáhne dvě hodiny, teď mám podle statistiky denní průměr osm hodin. Jako když se člověk dívá na horor v televizi, bojí se, ale přesto se nemůže od obrazovky odtrhnout.

Už jsem poslala peníze na všechny sbírky, které jsem zahlídla, darovala jsem oblečení a hygienické potřeby a nabídla jsem u sebe ubytování, ale zatím se nikdo nepřihlásil, což chápu, protože bydlím v 1+1 a do toho se nikomu nechce. Dovedu si představit, jak moc člověk potřebuje soukromí a klid, když má za sebou to, co oni.

Přes všechnu pomoc, kterou se snažím poskytnout, si připadám zbytečně. Neužitečně. Mám špatné svědomí z toho, že sedím doma v teple na gauči, zatímco kousek od nás lidi umírají. Řešíme to v práci s kolegou a on je na tom stejně. Mám ho ze všech nejradši, padli jsme si do oka hned první den, zároveň mezi námi nikdy nebylo nějaký erotický napětí a od začátku jsme super kamarádi.

Table of Contents

Povídka o velkém dubu

Úhel pohledu