Maria Pourchet

Oheň

O D E O N

Přeložila Alexandra Pflimpflová

FEU

Copyright © Librairie Arthème Fayard, 2021

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2022

ISBN 978-80-207-2139-6

Udivují tě tyhle dívčí ruce, přirostlé jakoby nedopatřením k tělu muže. Útlé prsty, hladká zápěstí, jemné klouby a pod kůží, příliš tenkou na to, aby skryla barvu, naběhlé žíly. Pravačkou gestikuluje nad olivami a chlebem, vidíš, jak se hýbe ten dětský zranitelný sval, který se zachvěje, když zvedne karafu. Všechno je tak křehoučké a při prudším pohybu by se mohlo zlomit. Napadne tě, že uškrtit by tě nedokázal. Všimneš si nakrátko opilovaných nehtů, prsteníčku bez snubního prstenu i jakékoli stopy po něm, bílých, bezkrevných, skoro fialových konečků. Krev mu proudí zpátky do srdce jen obtížně a nárazově. Mezi kotníkem a tmavou látkou obleku se odrážejí dva centimetry silné neposkvrněné bavlny. Hádáš, že úzká košile je jednou praná, dvakrát nošená. Nanejvýš.

Najednou zatoužíš spatřit pod chladnou vlnou to ostatní.

Tak se koukej jinam, ztrácí v hrobě nervy tvoje matka, jedna z těch spořádaných a pomatených žen.

Připadá ti, že to tělo je sice přítomné, ale vyčerpané, změklé něčím jiným než láskou, jenže čím. Třeba nějakým trápením, pohodlností nebo alkoholem, záleží, co je zač. Dokážeš zvednout pohled výš, od jeho ruky k lokti, pak od límce ke rtům. Nechtěně pátráš po původu toho smutku, který má vytetovaný svisle na ústech. Nějaká dívka, úmrtí či únava ze sebe samého, záleží na tom, co prožil. Protože má na spáncích a hřbetě nosu opálenou kůži, představíš si ho, jak běhá jako všichni po nábřežích Seiny. A pokud jde o tu oholenou hlavu, ještě pátráš.

Zeptej se ho, našeptává matka tvé matky z ráje udřených a přímočarých žen.

Ptát se, kdo, co za bolest, jaký šok zapříčinily ten tělesný třas, ústa jako puklý odraz někdejší tváře, ty pesimistické ruce, to je dost ošemetné. Neznáš ho. Mělas v něm najít účastníka debaty na sympoziu o soudobých dějinách, ne nějakou krajinu. Jde ti o to, aby se zúčastnil, ne o jeho příběh.

Jeho způsob mluvy, jakoby získaný někde, kde se učí zdůrazňovat souhlásky, a tak si získávat publikum v sále, tomu ostatnímu vůbec neodpovídá. Zopakuje jednu větu, kterou jsi neposlouchala, pomyslí si, že tě nudí, ale přitom tě balí. Zeptá se, proč zrovna on. Proč má nějaký bankéř vystoupit na humanitněvědní konferenci, proč mezi vědce, lingvisty a spisovatele zvát nějakou chamraď, kterou on, jak sám dobře ví, zastupuje.

Kvůli kontrastu, řekneš. On na to, že pak je pro tebe ten pravý. Nikdo neumí být tak skvěle mimo jako on.

Potom se odmlčí, na vteřinu se zdá, že je duchem jinde, zatímco svůj mandlovitý obličej bezostyšně vystavuje pozornosti. A znovu si všimneš, jak zespod vyplouvá na povrch cosi chatrného a poškozeného jako takový kus vraku. Ráda bys věděla, co je to za loď. Připadá ti krásný, třebaže zkraje, když přišel, byl jalový, s nevýraznými rysy.

Zavři pusu a makej, rozčiluje se matka v hrobě neplacených, užitečných a přísných žen.

Nasadíš si brýle bez korekce, čistě doplněk s čirými skly, které podle okolností slouží k tomu, aby ti zamaskovaly kruhy pod očima nebo sen, co se ti honí hlavou. Děkuju, řekneš. Děkuju té řadě doporučení, jejíž pramen se vytratil, ale dovedl tě až k němu, přes ty různé láhve vhozené do moře, zahlcené hlasové schránky či kategorická odmítnutí. Nějaké nehonorované vystoupení na nemedializované konferenci na nijak věhlasné univerzitě kupodivu už moc lidí nevzrušuje.

Jen to shazuj, tím líp, prohlásí máma zpod žuly, aspoň víme, k čemu jsme ti platili studia.

A taky jsi mu vděčná za tuhle polední hodinku, i když jste mohli tu předběžnou schůzku vyřídit po telefonu.

Číšník se ptá, jestli už máte vybráno, vy pořád nemáte.

Tvůj spolustolovník naopak děkuje náhodě a nikomu jinému. Telefonovat se snaží co nejmíň. Od té doby, co setkávání lidí obnáší spoustu zdravotních rizik, užívá si jich naplno, čímž násobí své šance, že nakonec něco chytí. Takhle to říká. Pomyslíš si, dneska jsem tím rizikem já, a protože tě to dráždí a protože tě to zaujme, snažíš se být otravná, podrobně líčíš, o co na takovýchto oborových setkáních jde, ty dva dny v prosinci v Cerisy, které mají pojmenovat epochu, tu naši, tu, pro kterou zatím nemáme jméno nebo ji nazýváme krizí, jenže nemáš čas to dokončit, protože on spustí: dnešní doba je skandál.

Momentálně, řekne, se děti rodí s dluhem čtyřicet tisíc eur na hlavu, protože jejich prarodiče financovali svoje debilní životy na úvěr. Domek, peugeot nebo dva, televize v každém pokoji, letadlové lodě, francouzská armáda v Afghánistánu a odteď, třešnička na dortu, věčný život. Skandál je ten účet za to, epocha je ten účet, a je jedno, jak ji nazvete, naše děti to nebudou chtít splácet, skoncujou s tím tak, že vytáhnou ve špitálech dýchací přístroje ze zásuvek. Pak už nebude žádná epocha, ale válka, objednáme si něco k pití, chcete, nějaký aperitiv.

Zeptáš se, jestli má děti.

Odpoví, jenom jednoho psa.

Nech toho, Lauro, rozčiluje se tvoje matka, která pod zemí všechno vidí, přestaň si prohlížet toho blba, jako bys ho měla malovat, a vnímej věci tak, jak jsou.

V okázalé restauraci pojaté jako skleník šplhají k prosklenému stropu klematisy. Bledý muž v obleku zaručeně přinejmenším od Lanvina ti při jídle líčí katastrofické plýtvání, předpovídá tuhé boje, kterých on bude ušetřen. Máš na sobě tmavě modrou, protože letos je v trendu zase černá, tu on nosí odjakživa. Teď jsi ráda.

Číšník se ptá, jestli jste si vybrali, a tentokrát se odbýt nedá.

Hledáš jídelní lístek, je před tebou. Velké zašlé zrcadlo, na němž jsou fixem načmárané předkrmy, hlavní chody a sýry. Mezi mořským jazykem za 38 eur a syrovými houbami přistihneš v odrazu svou předvčerejší foukanou, svou dlaň přitisknutou jako mušli u ucha, mírně rozšířené zorničky, svůj úsměv Mony Lisy, který tě při bližším prozkoumání zarazí. On si objedná mořský jazyk, ty tatarák.

Když přežvykuješ chleba, povede se ti nepatřičný úsměv potlačit. Nahlas si povšimneš směšně stručného jídelního lístku i zanedbatelných porcí na stolech. Pokud chudí sní o hojnosti, mít na výběr je očividně výhodou jen pro ty, kdo postrádají vkus a apetit. Jako teď, dvacet gramů rozmražené ryby za čtyřicet eur, jestli je tahle doba skandál, pak tady je důkaz. Schválně mluvíš s plnou pusou, rozhorleně, jako ti, kdo mají nějakou váhu a věci zvažují, ne však v penězích.

Mechanicky si odsune židli, čímž zdůrazní odstup, který mezi vámi naznačuješ, to tě poučí. Pokračuje, mluví jako ty jíš, bez dechu. Dnes ráno, říká, trhy vsadily na pokles všech akcií, známý signál, který předchází nejhoršímu. Samozřejmě se neví, kdy a k čemu přesně dojde, vyčkává se, a proto to nesnesitelné napětí, které z každé doby činí odklad. Zrovna tak by mohl tvrdit opak, bylo by to stejně pravdivé a stejně zbytečné. Žádná epocha už totiž neexistuje, jen různé verze, různá podání. A uzavírá, že je na tu tvou akademickou tentononc připravený. Skandál, účet, odklad, verze, čtyři témata, to je tak akorát, Lauro, co myslíte.

Myslíš si klišé, slogany. Myslíš na to, že mezi restaurací a konferencí existuje ten odstup, kterému se říká zvažování, ale řekneš skvělé. Taky bys chtěla hodit na stůl pár geniálních i diletantských průpovídek, jenomže se ti v hlavě nerýsuje nic, leda jakási kresba. Kdybys měla tohohle muže namalovat, byl by to olej na dřevu ve stylu florentských mistrů, kde je z tváří mučedníků znát, jak se v nich odehrává vnitřní boj mezi andělskostí a tělesností. Takhle by to bylo.

* * *

Kecy, ztrácí trpělivost tvá matka duch. Jako bys dovedla držet štětec, něco vůbec dělat vlastníma rukama.

Dveře restaurace se otevírají, osvěží vás a zase se zavírají, jak z nich po dvou či třech vycházejí manažeři z terciární sféry poté, co tu nechali účtenky na šedesát eur za jednoho. Skončili jste. Nevíš, jakou mělo tvoje jídlo chuť, nevěnovalas tomu pozornost. Najednou si přisune židli blíž, odsune talíř, roztáhne ty svoje vtíravé ruce a ty pochopíš. Tou primitivní řečí těla míří k tobě.

Buď to, nebo nějaká křeč, povzdechne si tvoje matka hodně zhluboka.

Objednáš si kávu, on taky. Opře se lokty o stůl, jeho umírající ruce se spojí, aby se zachytily jedna o druhou. Chtěla bys je vzít do svých, ale ze zkušenosti víš, že uchopit ptáčka často znamená zabít ho.

Honem vem roha, zaječí zpod náhrobní desky máma jménem vyhaslých, leč zkušených žen.

V tu ránu si posbíráš věci. Tužku, brýle na parádu, mobil, který hlásí osm zmeškaných hovorů z dceřiny školy, nic překvapivého. Vstaneš a vytáhneš ke skleněnému stropu svých sto třiasedmdesát centimetrů, které ho zřejmě překvapí. Přišel pozdě, viděl tě jen vsedě. Řekneš musím jít, chvilinku počkáš, až se zvedne, jak bývá dobrým zvykem, a bude tě následovat. Nepohne se.

* * *

Hulvát, zalituje matka tvé matky v ráji prvních fanynek prince Philipa.

Hledí na tebe jakoby udiveně a neříká nic. Pak se otevře ticho, kam bys mohla vstoupit a zůstat v něm celé odpoledne, popíjet kávu, klást nevhodné otázky, učit se malovat na dřevo.

Vtom si vzpomeneš na kruh svých kolegů, na svůj diplom a žádostivost, nikoliv tělesnou, nýbrž profesní, v oblasti výzkumu. Řekneš: omlouvám se, mám opravdu něco na práci.

Proč opravdu, proč omlouvám se, vyštěkne ze země dopálená matka. Prostě máš práci, tečka.

Výzkumné oddělení se mu ozve, mrzí tě to, za hodinu musíš exitovat, on se lekne, cože? To byl přeřek, řekneš. Excelovat, ne exitovat. Excelovat na jednom univerzitním kurzu, kurzu, který je rok od roku víc založený na dokumentaci. Dějiny strachu v Evropě.

„A co vy?“ řekne.

„Co já?“

Jestli ty sama máš strach, však rozumíš.

Když vstáváš od stolu, shodíš si sáčko, není rozumět, co říkáš, když mumláš díky, doslova se potácíš, což může přičíst čemu chce, odcházíš, a už jsi pod městem, vlak linky B tě unáší.

Epocha, podstatné jméno rodu ženského, z řeckého epoché, odklad.

2. června, 14.30 hod., TT 37,5°,

DF 15/min, TF 80/min, CVP 15

La Défense, řeknu, když vpadnu do taxíku, Severní věž, směr Puteaux, a rychle, než se to zacpe, vemte to přes D9, čekají na mě. Pak chorobně oslovím telefon, jak se vede, Carrie?, a hned se rozsvítí aplikace Care v těch svých uklidňujících bledě růžových tónech, ale ne prasečích, spíš jako sestřička na pediatrii. Aby se zobrazily životní funkce, řeknu: jak se dneska vede, Carrie, a bingo. Jistě, je to poněkud potupné, ale co, děláme i jiné věci. Tělesná teplota 37,5, v té oranžerii jsme se nepochybně dusili, žilní tlak 15, taky se není čemu divit, jsem grogy. Namluvil jsem toho jako za dva týdny. Tepová frekvence 80. Ne víc? To je divné. Přísahal bych, že mě snadno dostala na devadesát, s těmi rty bez ničeho, jak hltala steak jako zvíře. Nebo ta aplikace blbne. Možné to je, je to Čína. 14.45 hod. Už nejmíň před dvaceti minutami na mě zapomněla. Dělal jsem, co šlo, abych nevyčníval, to je můj styl, nevýrazný padne dřív. Na začátku ji zajímala hlavně výzdoba, na konci zívala znuděná k smrti, mezitím zírala na dveře očima odsouzence, moji vizitku si vzala, ani na ni nemrkla a ometla s ní ubrus. Takováhle vizitka, zkosená, gramáž 120, hned nahoře Head of, a ona ji zrecykluje na košťátko na drobky. Tahle doba je na blití.

* * *

„Jsme tady,“ podle šoféra, zatímco mě esemeska od generálního anglicky poučí, že se čeká už jenom na mě.

Esplanáda, polygony, turniket, výtah už odzdola narvaný, zaměstnanci v tlačenici, ale s úsměvem, pach domácí ohřívané stravy se vytrácí mezi druhým a pátým patrem (bezpečáci a údržba), mizerně oblečený a nepříjemný personál, pach jídel s sebou vyvane mezi desátým a dvacátým (výzkum a vývoj). A konečně já, sportovní zaměstnanec s vysokou, neexekutivní odpovědností, který stoupá docela sám k pětatřicátému podlaží, a přitom vždycky cítí cosi malého v podbřišku, s tím nic nenadělám. Opilost ze skleněných věžáků. Prekérní nutkání na zvracení jelimánka, který ještě teď, po deseti letech ve firmě, považuje hnací moment tažného motoru instalovaného v podzemí za svůj vlastní vzlet.

Takový zvláštní, nijak nepříjemný pocit, který se mi obvykle podaří dovléct s sebou až do recepce. A potom to zmizí. Jakmile přistanu na tom červeném koberci s hnědými pruhy, je mi zas do breku. Jdu ale dál. Země se už nedotýkám. Mezi mnou a zemí se vrší čtyřiatřicet podlaží, dvanáct parkovišť, dvacet metrů potrubí klimatizace, a to nepočítám podzemku. Zpomaleně zdolám patnáct metrů chodby vystlané polyamidovou angorou metr za tisíc éček na cementové dlažbě za dvacet táců metr. Ne, za dvacet pět, od třicátého patra je to dražší. Čím vyšší cena, tím větší klídek. Ještě deset metrů, zpomalím, a už se téměř paralyzovaný ocitám v zasedačce rady, kde červený koberec přetrvává jako plevel a odkud vytryskne hlas šéfa:

„Clément, no konečně,“ pronese Oliver, CEO, a kdybych byl při smyslech, vycítil bych jakýsi náznak podráždění. Zchladí mě až na kost svým ledově modrým pohledem, jemně protkaným prasklými žilkami. Tenhle odstín by se na koberec určitě hodil líp.

* * *

Zpravidla se tu všichni kaboní, protože od toho to místo je. Pro porady Special Situation (SS) uprostřed dne v podstatě nejvyšším patře obchodní banky, která má už dva roky problémy na burze. Úsměv by tu působil asi jako bermudy. Sešli se tu CEO, CFO, CRO, CDO, důležité funkce, které, když se přeloží, neznějí tak dobře. Řekněme hlavní šéf Oliver, finanční ředitelka Safia a ředitelka pro rizika Gretta. Co se týče Amina, což je Chief Data Officer, opravdu netuším, co dělá, a kdyby byl upřímný, přiznal by, že to neví ani on. Už pěknou dobu probírají jádro věci a já bych měl samozřejmě vědět jaké. Nejspíš jsem měl otevřít nějaký e-mail, zatímco jsem se snažil odhadnout tvar ňader té profesorky pod její halenkou značky A.P.C.

„Co ty si myslíš o tom svinstvu, Clémente?“

Když se zeptám o jakém, budu za to, co jsem, budižkničemu neschopný výkonů, které si žádá „promptní restart ekonomiky v postcovidovém období“. Rozhodnu se pro úšklebek, který můj úsudek staví někam mezi znechucením toho, kdo ránu předvídal, a vyčkáváním toho, kdo si není jistý, jestli ji schytá. Zase to vyšlo. Safia se mnou souhlasí, má za to, že v nepřítomnosti šéfa tržních aktivit se nedá usnést na ničem. Zatímco to říká, hladí si dlouhý černý ohon, jenž jí spočívá na rameni, lesklý a hladký jako ropný pramen, který mě má navnadit. Jenomže já pořád myslím na tu výzkumnici. Na její apetit v tom skleníku.

„Mluvil jsi s tím kreténem?“ zeptá se mě Oliver, čímž nepochybně myslí osobu zodpovědnou za současnou tragédii.

Odpovím ne, protože mám šanci padesát na padesát.

„Tím líp. Postarám se o to sám.“

Bingo.

Na vnitřním nádvoří státní střední školy zachovává bojový šik asi padesáti dívek překvapivý klid. Na zdech kolem toho, čemu se má říkat atrium, se opakují malovaná hesla, jejichž pacifismus slábne a písmo bobtná podle povahy poselství. Vyvětrejte šatny. Je tu puch jako v jeskyni. Vykliďte pozice, nebo to vyklidíme sami.

Sedíš teď před Fabiennou Mertensovou, buclatou tmavovlasou ředitelkou školy, která se ti chystá vylíčit vzpouru bandy, které fatálně velí tvoje výbušná dcera. Hledíte spolu na ten mlčící útvar z džín a žerzeje vedle tebe, tedy na tvou dceru, uzavřenou skořápku, prostou výmluv a plnou střelného prachu, na dlouhou černou kadeř vinoucí se z kapuce, důkaz toho, že bestie je uvnitř skutečně přítomná. Véra, sedmnáct let. Pobledlá představitelka hubené a rozhněvané generace, kterou se střední třída, doopravdy na to nepřipravená, pořád ještě snaží nazývat svými dětmi.

Stáhneš jí kapuci, abys Mertensové ukázala, že u tebe nic neprojde. Véra si okamžitě přečísne vlasy, protože u ní taky ne. Pokud jde o Mertensovou, ocenila by, kdyby se přešlo k věci, když už se to s tou mikinou vyřešilo. Děkuji.

* * *

Dnes dopoledne před jedenáctou, při hodině literatury paní profesorky Dreuxové, začalo první dějství takové malé politické, nicméně stupidní hry. Při každé zmínce o nějakém muži, například spisovateli, dramatikovi nebo básníkovi, opustila třídu beze slova jedna dívka. Tématem hodiny byli parnasisté, upřesňuje Mertensová a nahlíží do nějakých poznámek. V téže době byla stejným způsobem narušena jindy praktičtěji zaměřená výuka ekonomie pana profesora Halimiho, kdykoliv nic netušící vyučující vyslovil jména Keynese, Marxe nebo Stiglitze. V hodině filozofie, předmětu obzvlášť bohatém na životopisné údaje, odcházely mezi Nietzschem a Schopenhauerem studentky jedna za druhou, než se zrodil nápad zmínit Hannah Arendtovou, a udržet tak v lavicích poslední dívku. Volitelná hodina dějin umění nedospěla ani do poloviny, nemluvě o samotném dějepisu. První studentky odešly při roce 1914, když se snažily pochopit, jak Jaurès a arcivévoda rakouský vyvolali světovou válku, když zemřeli brzy po sobě. Další je následovaly těsně po revoluci v roce 1793, když byla řeč o jedenácti členech Výboru na obranu obecného blaha a Jakobínském teroru. Ani tady se v učebnici žádné ženy skutečně nevyskytovaly, ledaže, kdyby se hledalo důkladně, se dala zmínit ta šílená girondistka, co zavraždila Jeana-Paula Marata. To se však nestalo. Během pětačtyřiceti minut se z budovy vytratily dvě třetiny ženského osazenstva napříč všemi třídami. Z pochopitelných důvodů mohlo pokračovat jen pár nevýznamných hodin přírodovědy a tělocviku.

Studentky se postupně shromáždily na dvoře a odmítaly se hnout. Čekaly na vyjádření vedení školy, které to zaskočilo. Novináři byli ještě drženi za branou, nicméně Twitter už svoje roznětné zvěstování spustil. Kdyby je napodobily i jiné dívky v tomhle věku podmíněných reflexů v dalších školních zařízeních, tak vivat celostátní chaos a sbohem dotace. Co vy na to, paní?

Ta paní, to jsi ty.

Ty na to nic. Myslíš na toho muže pod jeho křestním jménem. Chtěla bys mu říct, Clémente, tahle doba je nepředvídatelná. Pak se přinutíš úvahy o době nechat být – nikam to nevede –, a najít něco, co říct, abys ve své roli obstála.

2. června, 15.00 hod., TT 36,6°,

DF 15/min, TF 80/min, CVP 15

O deset minut později, kromě toho, že jsem se o něco víc ponořil do křesla Stark z plexiskla, které jim patrně šetří punčocháče, ale nám drtí kostrč, zůstává moje pozice nezměněná. Sleduju a nemám zdání. Ale zatímco se mě Oliver ptá, zda je vhodné informovat úřad pro finanční trhy, a zatímco já mu odpovím to, co chce slyšet, tedy ne, v poklidu se blížím k jádru problému. Ještě dvě nebo tři nápovědy, a uhodnu, v čem vlastně spočívá ten malér, a v téhle debilní hře, o níž ti čtyři ostatní nemají tucha, že se jí účastní, opětovně zaboduju.

Budou si myslet, že se příliš nevzrušuju. Popravdě je to zbytečné. Vítejte v naší Ice Bance, příznačně zvané po ledovci, kde se nikdy neděje nic doopravdy špinavého. Navíc jsou tučňáci mimořádně vytrénovaní k tomu, aby počítali s nejhorším, jinak by se už určitě naštvali a vzali věc do svých rukou, třebas prodali na burze pár titulů za pakatel, prubli různé finty. Momentálně se tu hlavní hororový příběh točí kolem burzovního propadu. Nic mimořádného. Namlouvat si něco, co jde mimo nás, je pořád nejběžnější způsob, jak přežít v pustině. Já sám si třeba namlouvám, že ta výzkumnice z oběda už se svým manželem nešuká, můj pes si namlouvá, že jsem bůh, Francie, že jí vládne borec, Ice Banka si namlouvá, že se potopí, já pak namlouvám těm z Financial Times, že to máme pod kontrolou. Ve skutečnosti mě ta badatelka nepotřebuje, leda k tomu, abych příští zimu ozdobil jeden přednáškový sál na předměstí, a náš bankovní ledovec ještě vstřebá pěkných pár otřesů, než pocítí mírné škubnutí. Tragédie, ta skutečná, je vždycky jenom báchorka. V devětadvacátém nikdo sebevraždu nespáchal a banka Merrill Lynch tu už taky byla, akorát se jmenovala jinak. Pokud se opravdu kolem oken motali nějací týpci a pak se rozplácli na Cedar Street, pak proto, že k té své spoustě zpuchřelých titulů měli navíc rakovinu nebo problémy s babami. A navíc: plachtění je hezká představa, ale málo věrohodná. Udělali by to plynem nebo pistolí, takový byl spíš trend. V roce 2008 stejně tak, fikce. Banka Lehman Brothers pořád stojí a těch pár předlužených kadeřnic z Atlanty, co skončily na ulici, je malé osobní drama, které za záznam do statistiky ani nestojí.

„Clémente?“

Jsem tady. Tedy, pokud je zájem.

„Jak jsme to mohli ještě víc zprasit než Všeobecná?“ nemůže se vzpamatovat Oliver. „A nechci nic slyšet o nepříznivým trhu a podobný hovadiny!“

No vida, stačilo si počkat. Teď už mám pohromadě všechny dílky, abych pochopil, o čem je řeč, můžu se zapojit. Máme svinské výsledky v jedné burzovní, údajně ziskové aktivitě. Nic nového. Jenže horší výsledky než Všeobecná banka, která je z hlediska prasáctví měřítkem, to ano. Je jen otázkou času, kdy se to proflákne.

„Žádný Profit Warning, dokud nebudeme mít všechna fakta, na tom se shodneme?“ očekává Safia s úzkostným úsměvem můj souhlas.

Její příliš bělostné zuby kontrastují s příliš černými vlasy. Kdybych byl Coco Chanel, dozajista bych dostal nápad na nějakou halenku, ale pozdě. Ksakru, na všechno už je pozdě.

„Jasněže,“ řeknu.

Právě v tomhle spočívá ospravedlnění mého platu, jehož výši by většině lidí hlava nebrala, ledaže bych vynalezl nějakou univerzální vakcínu nebo vyjednal mír na Blízkém východě: mým úkolem je zadržovat. Informace, fámy, každého nepatrného stážistu, který by chtěl ochutnat šestky nějaké novinářky z Les Échos, sebebezvýznamnějšího partnera, co by se chtěl podělit o drobet negativní osobní pocit. Dokud celý svět o problému neví, žádný problém neexistuje, a to i kdyby dosáhl celostátních rozměrů, taková je ústřední myšlenka mého poslání. Pokud svět zapomněl, že existuje sedmý kontinent, kontinent odpadků, nebo, abych nešel tak daleko, že prostě existuje Sýrie, je to díky lidem, jako jsem já. Nechci se tím chlubit, mám za sebou elitní výcvik, beze vší pompy. Zadržování je dar, nic jsem pro něj neudělal. Už jako dítě, kdy nikdo netušil, že z malého sedmiletého špekouna vyroste budoucí čtyřiadvacítka pařížského maratonu (dvě hodiny třicet, výsledek hodný Keňana), jsem trénoval. Zadržoval jsem dech, zadržoval jsem pulz, zadržoval jsem moč, polykal nudle z nosu, bolest, slzy, zadržoval jsem nechuť, facky bližním, které nikdy nepadly, zadržoval jsem slova a samozřejmě i sračky. Zadržoval jsem všechno jako nějaký magor, a teď je z toho zcela přirozeně profese. Měl bych o tom vykládat mladým. Někteří se bojí budoucnosti, protože nemají k ničemu nadání.

„Clémente?“

Ano, šéfe.

„Nejsi moc slyšet.“

To jsem rád.

Stále sedíš na pranýři před Mertensovou a v téhle hře, kdy jeden musí z kola ven, teď nahlas připustíš své osobní selhání. Ovšemže je Véra nezkrotná, ale problém je v tobě, že tě nic nevarovalo předem. A žes nebyla dost doma, dost jsi jí nenaslouchala, jen málokdy a na půl ucha, sypeš si popel na hlavu. Ředitelka za sebe netrvá na tom, že by se z toho měla dělat aféra.

„Škoda,“ usoudí Véra s vrozeným talentem si přitěžovat.

O svobodě projevu si ještě promluvíme, vymezíme pro to zvláštní hodinu, drží se ještě zpátky ředitelka, pokud ovšem Véra bude dál zapsaná ve škole i po příští třídní radě. Prozatím Mertensová očekává, že své kamarádky ještě před zvoněním rozpustí.

Véra pozoruje z oken bojové houfy dívek, které trpělivě vyčkávají, kouří a surfují na mobilech.

„To nejsou žádný moje kamarádky, ale kritický masy. To se nerozpouští, ale využívá.“

Fabienne Mertensová s nervy nadranc namítne, že četníci v areálu jsou tou poslední reklamou, o kterou stojí, ale proč ne. Véra konečně vyťuká pár slov do mobilu. Děvčata dole si to přečtou na svých a vmžiku se rozejdou. Udělala na tebe dojem.

* * *

Chtěla bys být na jejím místě a ne na tom svém, vždycky někde mezi závislostí a vztekem.

Aby to uzavřela, Mertensová očekává, že se Véra nahlas omluví.

„To platí pro všechny,“ řekne Véra.

A tak se zase omlouváš ty.

„Nikoho neošálíte, slečno. Jde vám hlavně o to, abyste na sebe přitáhla pozornost.“

„Přesně tak. A jak to mám teda udělat? Mám se jít utopit?“

„Buď zticha,“ řekneš na to, zatímco v tobě marně bobtná lítost, žes vždycky zticha byla.

„Jak chceš.“

Vracíš se domů vyčerpaná, odvádíš si dceru, která vyvolává skandály.

„Vysiluješ mě, Véro.“

„Já jsem ta, kdo nesedí na zadku, a ty seš ta unavená?“

Nechápe, že se zlobíš kvůli troše zábavy, troše sprejování nebo nanejvýš dočasnému vyloučení z druhořadé školy. Měla by se snad jako ty prostě jen upnout k něčemu, aniž moc ví, k čemu?

Samozřejmě že víš, k čemu, a mohla bys jí to říct. Upínáš se k tomu, co tě ovládá, co tě uklidňuje i tlumí. K rodině. Když to pustíš, lidi pomřou. Upínáš se k nábytku a opakujícím se rituálům, upínáš se ke slovům. Štěstí, domov, dovolená. A čím víc o tom pochybuješ, tím víc se toho chytáš, lepíš se na to, vysáváš se a usmíváš.

Véra by odpověděla: mariňáci tomu říkaj ulita. Ostatní omezenost.

Jenomže se ozve pronikavý školní zvonek a ty odpovědět nemusíš. Tvoje doba je tímhle gongem, který tě vždycky zachránil před akcí. Vida, tohle je ten slogan, cos chtěla tehdy říct Clémentovi.

Před bránou mlčky čekáte na autobus. Véra kouří. Zbožně pozoruješ svoje deprivované dítě, které je možná předurčené k tomu, aby vyrobilo nějakou bombu, jejíž svištění jednou uslyšíš, pokud přežiješ ty zmutované viry. Ráda bys jí přiznala, žes nikdy nefandila válce mezi pohlavími, mělas jiné starosti. Někde se narodit, vydržet, zjistit, jak se odtrhnout, učit se celé knihy zpaměti až k zhnusení, najít si muže, ztratit ho, shánět něco k žrádlu, porodit, málem se nechat požrat, znovu se narodit, znovu si najít, porodit.

„Cože? Dáš si cígo?“

„Proč ne.“

I tys byla takhle mladá. Jako ona sis myslela, že život tvoří neměnné hodnoty a neústupnost. Od té doby jsi zjistila, co jej vlastně tvoří. Kompromisy, opakování, zapomínání nebo hojení. Připadá ti, že mezi těmi dvěma životními obdobími jsi spala.

„Řekneš mu to?“

„Tátovi?“

„No. Svýmu chlapovi.“

„Ne.“

2. června, 20.10 hod., TT 37,2°,

DF 12/min, TF 86/min, CVP 15

Turniket, parkoviště, rádio Classique na plné pecky, Turecký pochod, bušil jsem do volantu jako hluchý, ale člověk se uvolní, není to můj bourák, patří Ice Bance. Výměnou za to mě mají v hrsti. Vybral jsem si ten největší, kombík, určený pro nejvyšší manažery s houfem děcek. Ne kvůli mně, ale kvůli psovi, ten ho miluje, mám tak pádný důvod chodit makat. Nanterre, Courbevoie, Paříž, nábřeží, dům, Taťka. Čeká na mě, vyje, slintá, miluje mě, smrdí a můžu za to já. Vykoupat bernského salašnického psa, to je na dlouho a posledně jsem při tom cítil, jak se mu pod krkem překulují ty znepokojivé uzlíky. Už měsíc jsem nenašel odvahu to překontrolovat, mám z toho děs. Říkám mu Taťka, aby moje přesvatá, nikdy neuznalá matka pukla vzteky, a proto, že Taťka bývá zpravidla pánem domu. Všeobecné pravidlo, s nímž jsem už mockrát narazil, takže jsem jednoho dne řekl dost. Odteď bude Taťkou tohle psisko. Někde se začít musí.

Sklenici s vodou, psí obleček do košíku a vyrážíme na kilometřík podél Seiny, dvacet minut mírného poklusu, kdy si připadám na té nesprávné straně vodítka. Supermarket Daily Monop, čůrání u platanu, rovně až k Tuileries, pak pokus o svižnou otočku v očekávání Rebeccy Warové, německé pornohvězdy, kterou jsem včera opustil v HDTV v dřepu na její kámošce, jelikož do mé jeskyně za šest tisíc eur měsíčně naděluje internetový poskytovatel SFR připojení, kdy se mu zachce. Poplatky kdykoliv. Taťka odmítá, chce táhnout až k Orsay. Tak dobrá. Taťka to se mnou fakt vyhrál, protože aby pes byl pánem situace, je věc nevídaná.

Napsala mi. Ta ženská z toho skleníku, ta zvláštní, ta ze včerejška. Zrovna jsem byl před Francouzským institutem, abych ten příběh situoval aspoň geograficky, když už to jako všechno ostatní nepovede nikam. Napsala mi jako první, obvykle vyčkávají. Vyčkávají dlouho, jelikož nevědí, není to do očí bijící, že jsem skoro mrtvý, vyčkávají, až se to v protějším zákopu pohne. A ono se to nepohne. Absolutní ticho, o kterém si můžete myslet vlastně cokoliv, co vás napadne. Nezájem, teplouš, trouba, ženáč, smyšlené číslo.

Ona ne.

Zdravím, Clémente, to jsem já, Laura z Paříže 13, omlouvám se, že jsem vás musela tak rychle opustit, měl byste ještě chvilku? Bez zkratek, široké mezery mezi řádky, se vší interpunkcí a příčestími minulými ve shodě s obdobím lásky. Pokud odpovím, něco se stane a někdo si to pak odnese. Pokud neodpovím, bude to jako obvykle. Taťka, turniket, krizový výbor, žádná krize, Tinder, turniket, dezinfekce, parkoviště, Taťka, mrdka, ztuhnout do rána, zima jak v prdeli, granule, France Inter, vstávej, Clémente, obout reeboky, fofrem, parkoviště, dezinfekce, výbor, výbor děs běs, dokud nepřijde srpen a letadlo, Hilton, konec světa, šlapky, návrat, krátká zima, krátké světlo, krátké cíle, hodnocení, bonus. Takže takové Zdravím, Clémente, to jsem já, Laura z Paříže 13, je možná závan čerstvého vzduchu. Radost.