Vera Kurian

Na mě si nepřijdou

Přeložila Marcela Nejedlá

Never Saw Me Coming

Copyright © Albi Literary, Inc., 2021

Copyright © by Harlequin Enterprises ULC, 2021

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2022

ISBN 978-80-242-8268-8

Pro Katie

1

Den 60

Jakmile se za mnou zavřely dveře mé nové ložnice, přešla jsem k oknu a přelétla očima nádvoří, hledala jsem ho. Ne že by snad existovala nějaká možnost, že by byl tam venku mezi rodinami vlekoucími krabice věcí nebo seděl mezi studenty povalujícími se na trávě.

A přece! Hlava se špinavě blond vlasy. Will. Otevřela jsem ústa. Jenže pak se ten člověk otočil a já viděla, že je to jen dívka s ne zrovna šťastně zvoleným účesem. Vážně, mysleli byste, že v den, kdy se sem všichni stěhují, si na sobě dá víc záležet.

Otočila jsem se a podívala se na svou prázdnou ložnici se smutnou podlahou pokrytou linoleem, v duchu jsem si přitom procházela seznam všeho, co je potřeba udělat. Zaprvé. Zbavit se mámy. Vyřízeno. Už odešla a nejspíš už se žene po I-95. Později asi i bouchne šampaňské, když mě teď má konečně z krku. Zadruhé. Zabrat ten nejvýhodnější prostor, než dorazí má spolubydlící Yessica. Zatřetí. Získat šest až osm přátel ještě před začtvrté, povinnou přihlašovací schůzkou na oddělení psychologie. Zapáté.
Najít Willa.

Měly jsme byt se dvěma ložnicemi, jedna byla na první pohled větší než druhá. Mým normálním instinktem by bylo zabrat si tu větší, ale okamžitě mi také bylo jasné,
jaký problém by to znamenalo. Okna větší ložnice vedla na nádvoří. Co kdybych chtěla uprostřed noci vylézt z okna ložnice, nebo se tudy vracet? Lidi dneska natáčejí na mobil i ty nejméně zajímavé věci a z ostatních ložnic a akademických prostor kolem nádvoří by mě snadno viděli – na můj vkus tady hrozilo až moc diváků.

Vzala jsem si menší pokoj. Má velkorysost mi zajistí pár plusových bodů u mé nové spolubydlící, ale co je důležitější, z pokoje vidím na cihlovou zeď vedlejší budovy a přímo z okna vede cesta na požární schodiště. Snadný přístup
do pokoje i ven bez nežádoucí pozornosti – perfektní. Složila jsem do pokoje pár svých krabic a povlékla jsem si postel, pak jsem na ni položila svou plyšovou velrybu, abych jasně označila svůj zábor. Někdo na mě volal a já jsem se potřebovala rychle spřátelit.

Spěšně jsem se zkontrolovala v zrcadle, než jsem odešla z pokoje, znovu jsem si nanesla lesk na rty a upravila si vlasy. Vlasy musí být správně – volný, lehký postranní francouzský cop, který ve skutečnosti ani trochu lehký není. Musíte být ten typ děvčete, co „do toho nevkládá moc snahy“, prostě se jen tak přirozeně vykulí z postele a vypadá jako sexy, ale zároveň jaksi plachá, hvězdička. Když dosáhnete určité úrovně objektivní atraktivity, lidi si myslí, že jste lepší, než ve skutečnosti jste – chytřejší, zajímavější, víc hodni vlastní existence. V kombinaci s tou pravou osobností to člověku dává určitou moc.

Vyšla jsem na chodbu, po obou stranách byly dveře do pokojů. Nakoukla jsem hned do vedlejšího, kde se dvě brunetky pokoušely vyrvat pokrývku z plastového obalu. „Ahoj!“ zacvrlikala jsem. „Já jsem Chloe!“ Mohla jsem být kdokoliv, koho by chtěly. Zábavná holka, potenciální nejlepší přítelkyně, někdo, s kým můžete sdílet tajemství nad
půlnočními svačinkami. Při tomhle typu seznamování jsem jen hrála na pár chvilek malé roličky, ale když bylo potřeba do toho vložit všechno, žádný problém. Dokázala jsem působit mladší, když jsem chtěla, vybrat volnější oblečení, které mi zakrývalo tělo, nebo z očí vysílat čirou naivitu – kompletní kostým nevinnosti. Ale můžu vypadat i starší, s make-upem a pečlivě vybraným oblečením, ukázat kůži, je-li to potřeba. Je to snadné, protože lidi mají sklon vidět to, co chtějí vidět.

Šla jsem od jedněch dveří ke druhým. Pokoj 202. „Ježíši, zbožňuju tvoje vlasy,“ řekla jsem temperamentní blondýnce, odhadovala jsem, že bude oblíbená.

Pokoj 206. „Vy ale nejste bratři, nebo jo?“ zeptala jsem se plaše dvou chlapců ve sportovním oblečení (pěkná těla, ale dětské tváře – rozhodně ne můj typ). Zazubili se na mě, podívali se mi na prsa a oba se snažili říct něco chytrého. Nic z toho chytré nebylo.

V pokoji 212 byly dvě rozpačité dívky. Přátelsky jsem si s nimi poklábosila, ale nezdržela jsem se dlouho, protože jsem věděla, že tohle nikdy nebudou důležití hráči.

Seznamovala jsem se s dalšími lidmi a zároveň jsem odhadovala, kdo vypadá na to, že by se mohl stát součástí bratrstev a sesterstev. Will byl v bratrstvu – SAE – a jednou z mých prvních záležitostí k vyřízení bylo dostat se do něj. Ti dva sportovci už byli na chodbě, hlasitě se bavili o tom,
že večer půjdou do klubu. Znělo to dobře – vyjít si – a tihle dva vypadali přesně jako ti kluci, kteří brzy dostanou
nabídku do nějakého bratrstva. „Ráda tancuju,“ pronesla jsem k tomu vyššímu z nich (jak se jenom jmenuje?) a pohrávala si při tom s konečkem copu. „Je to nejlepší způsob, jak poznat lidi.“ Usmál se na mě a přimhouřil oči. Jestli jsem se na střední škole něco naučila, pak to, že společenský život je hra točící se kolem ovládání hierarchií. Buďte někým, koho chtějí chlapi šukat, jinak pro ně budete neviditelní. Buďte někým, koho holky chtějí mít pevně polapeného ve svých vnitřních kruzích, ať už jako přítele, nebo nepřítele, nebo zemřete smrtí totální bezvýznamnosti.

I z těch krátkých hovorů jsem poznala, že nikdo na téhle koleji nepatří do stejného programu jako já. Nenarazila jsem na nikoho, jako jsem já, ale až se mi to nakonec podaří, myslím, že to bude, jako když se v noci potkají dva vlci, očichají se a poznají spolulovce. Ale pochybuju, že by nás dva dali na jednu kolej – bylo nás jen sedm a nejspíš nás museli rozdělit, aby nevypukla válka.

Teď už jsem ale musela své nové přátele opustit a jít se přihlásit do programu.

Katedra psychologie stála šikmo přes nádvoří, bylo na ni vidět z oken společné části našeho bytu. Svěží trávník nádvoří protínaly cihlové cestičky, na každé cihle bylo vyryto jméno absolventa – John Smith, 2003. Zvláštní – Will nikdy žádnou cihlu nedostane, ale já ano. Na jedné
z větších kolejí, Tyler Hall, visel mohutný transparent s nápisem VÍTÁME NOVÁČKY!!! Zastavila jsem se, abych si udělala selfie s tím transparentem v pozadí: koukněte, jsem holka natěšená na první den na vysoké škole, která má plné ruce práce s vysokoškolskými věcmi!

Je to v podstatě osud, že jsem skončila na Adamsově
univerzitě. Věděla jsem, že musím být ve Washingtonu, což znamenalo přihlásit se na Georgetown, Americkou univerzitu, Univerzitu George Washingtona, Adamsovu univerzitu, Katolickou univerzitu a Trinity College – všechny jsou ve Washingtonu. Pro jistotu jsem se přihlásila i na místa v relativní blízkosti, jako je George Mason a Marylandská univerzita. Dostala jsem se na všechny kromě Georgetownu. Upřímně, ať jdou do prdele. Moje přihláška byla přímo zlatá: mám IQ 135 – jen pět bodů mi chybí ke géniovi –,
solidní výsledky standardizovaných testů SAT i známky. Většinu svého oblečení jsem si zaplatila z podnikání založeného na tom, že píšu písemky pro jiné studenty. Těžko říct, kolik se jich dostalo na univerzitu se srdcervoucí esejí o babičce umírající na rakovinu, kterou ve skutečnosti nemají.

Na několika školách mi nabídli stipendium, nic se ovšem nerovnalo tomu, co nabídla Adamsova. I kdybych nezvládla studium psychologie, stejně bych dostávala štědré stipendium poskytované studentům mého typu k nalákání k magisterskému studiu humanitních oborů. Ale bylo mi to jedno –
Adamsova byla vždycky mou první volbou kvůli Willovi. Dalším bonusem bylo umístění školy ve Washingtonu: rušné velkoměsto s relativně vysokým počtem vražd. Kampus stál v rychle bohatnoucí čtvrti Shaw kousek na východ od módní Logan Circle a jižně od U Street, oblíbené zábavní čtvrti. Té, kde i přes výskyt útulných restaurací občas dojde ke rvačkám opilců, někdy se i pobodají, občas jsou tady přepadeni chodci. Policie má spoustu práce s neutuchající přehlídkou protestů, konferencí a návštěv diplomatů – nejspíš jí ani za mák nesejde na tom, co se děje v mozku obyčejné osmnáctileté holky s iPhonem v ruce a milým úsměvem.

Důstojný vzhled katedry psychologie se mi líbil. Červené cihly porostlé břečťanem a okna v černých kovových rámech se mihotavě leskla, jako by v nich bylo staré sklo. Interiér matně osvětloval lustr s blikajícími jantarovými žárovkami, rozlehlá vstupní hala voněla jako staré knihy. Když jsem jí procházela, představovala jsem si, že mě sleduje kamera a diváci trnou hrůzou, aby mi do cesty nevstoupilo nějaké nebezpečí. Jenže já budu ta, která ho
vyvolá.

Po točitém schodišti jsem vyšla do pátého patra, kde jsem se měla přihlásit do svého programu. Místnost 615 byla až na konci chodby, odlehlá. Tabulka na dveřích sdělovala Leonard Wyman, Ph.D. a Elena Torresová, doktorandka. Ta jména jsem znala z papírů, které mi přišly.

Zaklepala jsem a o několik vteřin později dveře prudce otevřela nějaká žena. „Vy musíte být Chloe Sevreová!“

Natáhla ke mně ruku. Nejspíš o mně měli celou složku. Absolvovala jsem spoustu telefonátů s několika prosévači, pak jeden přímo s Wymanem, mluvili také s mou matkou a poradcem ze střední.

Ženina ruka byla kostnatá, ale teplá a suchá, oči měla čokoládově hnědé a nebojácné. „Já jsem Elena, jedna z Wymanových postgraduálních studentek.“ Usmála se a pokynula mi, abych šla dál. Provedla mě přeplněnou přijímací místností, na stole zavaleném papíry stály tři notebooky, chodbou jsme přešly do menší kanceláře, nejspíš její.

Zavřela za námi dveře. „Se vším vám pomůžeme. S kanceláří finanční pomoci bylo před vaším příjezdem sem všechno v pořádku?“ Jako jedné ze sedmi studentů programu mi Adamsova univerzita zaplatila dopravu. Všechno, co jsem za to měla dát já, byla ochota fungovat jako pokusné morče v jejich Multimetodické panelové studii psychopatů.

Přikývla jsem a rozhlédla se kolem sebe. Police měla plné knih a stohů vytištěných článků. Tři různé verze Diagnostiky a statistického manuálu duševních poruch. Bichle o psychologii „abnormality“. Kniha Roberta Harea Bez svědomí, kterou jsem četla.

„Skvělé,“ poznamenala Elena. Podívala se na něco v počítači. Pak si ukousla ze žemle položené na podložce pod myš a hlasitě žvýkala. Určitým způsobem postgraduálních studentek byla hezká. Olivová pleť a krásné lícní kosti. Člověk si dokázal představit, jak se zamiluje do nějakého vychrtlého počítačového magora a už hodně za zenitem se s ním pokouší mít děti. „Tady jste!“ Několikrát klikla a její tiskárna ožila. Když vstala, aby doplnila papír, naklonila jsem se a snažila se podívat na obrazovku, ta však měla štít na ochranu soukromí. Nevěděla jsem, jestli to má být tajemství, nebo co, ale zjistila jsem, kolik studentů je v programu, když jeden z administrátorů zpracovával můj balíček finanční pomoci. Umírala jsem zvědavostí na ostatních šest studentů. Taková bizarní elita.

Elena mi podala štůsek papírů secvaknutých sponkou. Byly to formuláře souhlasu se zařazením do studie, ujištění, že moje data budou uchována v tajnosti, že s počítačovými průzkumy jsou spojena jen minimální rizika, že odběry krve budou prováděny jen licencovaným flebotomistou, bla bla bla. Spousta dalšího o ochraně soukromí, sledování polohy – tomu jsem věnovala větší pozornost – a jaké právní závazky by plynuly z toho, kdybych hrozila uškodit sobě nebo jiným. Ale prosím vás. Neměla jsem v úmyslu dát o jakékoliv ze svých hrozeb vědět.

Když jsem končila s podepisováním dokumentů, uviděla jsem, že Elena vytahuje z trezoru nějaký balíček. Z krabičky vyndala cosi lesklého. „A tady jsou vaše chytré hodinky.“

Okamžitě se mi líbily. Byly elegantní a černé, jako něco,
co vídáte ve špionských filmech. „Musíte je nosit neustále, jak je domluveno. Budou sledovat váš tep a spánkový rytmus – ach, a jsou vodotěsné, mimochodem, takže si nemusíte dělat starosti s tím, že byste si je musela do sprchy sundavat. Můžete s nimi i plavat.“ Natáhla jsem ruku a ona mi je připevnila na levé zápěstí jako klenotník, zapínající náramek s diamanty. „Kdyby nevyhovovaly vašemu stylu, můžete je také vyndat z pásku a nosit je jako přívěsek na řetízku pod tričkem. Když bude potřeba, abyste zaznamenala svou náladu, objeví se takováto ikona.“ Udělala něco na počítači a na černé obrazovce chytrých hodinek se objevil malý červený vykřičník. Gestem mi naznačila, abych se
ho dotkla. Když jsem to udělala, vykřičník zmizel a místo něj se objevil text, který se mě ptal, jakou činnost právě provádím, a pak přišla otázka Jak šťastná se právě teď cítíte? 1 2 3 4 5 6 7. „Záznamy o náladě jsou poměrně krátké,“ vysvětlila mi. „Nezaberou víc než pár minut. Musíte je vyplnit hned, jakmile dostanete oznámení – tím se snažíme změřit, jak se lidé skutečně cítí v průběhu dne, ne v umělých laboratorních podmínkách. Ale je v pořádku počkat, pokud děláte test – nechtěla bych, aby si profesor myslel, že podvádíte, nebo tak něco.“

„Vědí profesoři na Adamsově univerzitě, že se účastním studie?“

„Ne, vaše účast a diagnóza jsou zcela důvěrné.“

„A ty hodinky neustále sledují, kde jsem?“

„Ne. Tedy, satelit to asi někde dělá, ale ne, údaje o poloze uchováváme jen tehdy, když nám předkládáte záznam o náladě, protože chceme znát kontext toho, kde jste byla a co jste cítila. Myslím, že vás bude zajímat, jak vám to může pomoci pochopit vaše vlastní emoce.“ Široce se na mě usmála, odhalila přitom ostrý zub. Ulevilo se mi ohledně sledování polohy. Měla jsem samozřejmě záložní plán –
sundat si chytré hodinky a nechat je ve svém pokoji, nebo je možná schovat do Yessičiných věcí, aby sledovaly ji, ne mě, kdybych se vypravila za něčím ne moc dobrým. Překážka měnící se v alibi: hodinky potvrdí, že jsem byla doma, studovala a popíjela sklenici mléka!

„Jak často sem budu muset chodit na další experimenty?“

„Nejsou to nutně experimenty. Něco z toho je jen výzkum. Ale nebude to častěji než jednou či dvakrát týdně a magnetickou rezonanci plánujeme týdny předem.“

Obdivovala jsem svoje nové hodinky. Když jsem se dotkla černého displeje, rozsvítily se a ukázaly spoustu chytrých ikon. „A co těch dalších šest studentů? Setkám se s nimi?“

„Tváří v tvář ne, ale možná s nimi budete v budoucnu komunikovat.“

To znělo zajímavě. Jistě. Byla jsem tady na stipendiu, abych byla ve městě, kde je Will, ale buďme upřímní. Lidi milují psychologii, protože lidi jsou narcističtí. A já jako psychopat jsem zvlášť narcistická.

Elena složila papíry na sebe a sklepla je o desku stolu, aby se srovnaly. „Tenhle týden budete mít přijímací schůzku s doktorem Wymanem, ale dnes už od vás nic dalšího nepotřebujeme, takže vítejte ve studii!“

S novou ozdobou na zápěstí jsem přes nádvoří zamířila zpátky na kolej, doufala jsem, že už se objeví Yessica. Byla to moje největší divoká karta – někdo, kdo mohl úmyslně či ne způsobit to, že by můj život i plány byly mnohem obtížnější, a já už jsem chtěla zjistit, jaký typ spolubydlící bude. Jestli bude fajn, může z nás být silná dvojka. Jestli bude moc zvědavá, budu se muset vypořádat s dalším problémem.

Těsně než jsem vešla do pokoje, zaslechla jsem zevnitř nějaký pohyb. Vytáhlá, oříškově hnědá dívka s tmavými vlnitými vlasy strkala krabici do rohu. „Chloe!“ vykřikla. Se širokým úsměvem ke mně přešla, potřásly jsme si rukama. „Já jsem Yessica!“ Měla obrovské tmavé oči rámované hustými, nejspíš falešnými řasami. Body navíc za dobrou pleť a boty v elfím stylu bez podpatků. Dvojité body za tu miniledničku. „Zrovna jsem přijela! A cítím se mizerně – jsi si opravdu jistá, že chceš ten menší pokoj?“

„To je v pohodě – líbí se mi okna na tu stranu.“ Pomohly jsme jedna druhé vybalit, klábosily jsme při tom, jak to holky dělávají, rozhodovaly, kam co dáme. Mezitím jsem ji odhadovala. Usoudila jsem, že je pro mě spíš pozitivní než negativní položka. Byla hezká, zábavná a zdála se v pohodě – ne ten typ, který by slídil kolem mého počítače nebo povytahoval obočí, kdybych si domů přivedla kluka. Když jsme uložily svoje věci, vyšly jsme na hlučnou chodbu, abychom se seznámily s dalšími lidmi. Vedly se další řeči, že někam vyrazíme.

Byla jsem netrpělivá. Věděla jsem, že dělám to, co mám dělat – vytvářím spojenectví, dělám dobrý dojem –, ale chtěla jsem, aby se věci začaly hýbat. Bylo čtyřiadvacátého srpna, začátek Orientace prváků, šedesát dní do třiadvacátého října. To bylo datum, které jsem pečlivě vybrala – poskytovalo mi to dost času k manévrování, ale ještě důležitější bylo, že ten den se ve Washingtonu měl konat masivní protest, soustředící se kolem National Mall. Měl to
být souběh několika různých demonstrací: shromáždění za svobodu slova, protirasistické shromáždění, které protestovalo proti shromáždění za svobodu slova, shromáždění za impeachment a ekologická demonstrace March for the Earth. Na základě příspěvků na sociálních sítích, pronájmů přes Airbnb ve městě a prodeje autobusových jízdenek znalci předpovídali, že souběh politického zanícení povede k účasti, která si vyžádá všechny městské prostředky. Načasování bylo příznivé. Už dřív se mluvilo o tom, jak takové masové akce často vedou k přetížení mobilních telefonních sítí. Policie by měla mít plné ruce práce s protestujícími a se zvládáním potyček, jako tomu bylo v minulých letech. Bude to chaos.

Byl to dokonalý den pro zabití Willa Bachmana.

2

Co všechno vím o Willu Bachmanovi?

Bydlí na adrese 1530 Marion Street NW, přesně pět set deset a půl metru od mé koleje. Od jeho domu k policejní stanici je to pět minut jízdy autem. Jde o řadový domek, po obou stranách má další domky. Okna v přízemí a vstupní dveře zajišťují mříže. Během posledního roku došlo poblíž domu k třiatřiceti násilným trestným činům, většinou ozbrojené loupeže.

Co jsem odvodila z několika jeho online účtů?

Will Bachman je členem bratrstva Sigma Alpha Epsilon – SAE – jehož sídlo se nachází o několik bloků dál. Jeho spolubydlící se jmenuje Cordy, také člen SAE. Will je ve třeťáku, jako hlavní obor studuje politické vědy a rozhoduje se, jestli si chce jako vedlejší obor vzít ekonomii. Je v lakrosovém týmu, ale taky rád plave. Když jsme byli děti, plavala jsem s ním. Má rád house music a kouří trávu. Vlastní černý Volkswagen Jetta, který mu nabořil nějaký kretén na parkovišti supermarketu Giant. Čte web Drudge Report a pohrdá feministkami. Má matku, která nosí perly a dobrovolničí pro Červený kříž, a mladšího bratra. Ti bydlí na 235 Hopper Street, Toms River, NJ, 08754.

Odhaduju, že Will nakupuje v obchodě Giant ve čtvrti Shaw, protože tam mu nabourali auto, a také se zmiňoval, že obchod Safeway, který je nejblíž 1530 Marion Street, je „samá píča, co nedokáže pohnout frontou“. Vím, že chodí do Buttercream Bakery, protože postnul, že u nich dostal desátou kávu zdarma. Jednou ztratil mobil na 14th Street mezi ulicemi P a S, když se motal domů opilý, takže se pravděpodobně v téhle oblasti často poflakuje. Nechodí rád na východ od 7th Street kvůli „místním“. V ulici je kavárna, ze které je přímý výhled na Willovy vstupní dveře. Takový ten typ, kde můžete nad šálkem kávy sedět i několik hodin, a nikdo si nevšimne, že zíráte na dům přes ulici a kujete pikle.

Odhaduju, že Will Bachman měří tak metr osmdesát pět. Adamsova má slušný lakrosový tým, takže má nepochybně atletickou postavu a je silnější než já – to je něco,
na co bych nikdy neměla zapomínat. Má husté plavé vlasy a tenký horní ret. Nejradši nosí polotrička a kapsáče. Kolem krku nosí bílý náhrdelník z mušliček.

Jeho přátele tvoří předvídatelná směs členů bratrstva a lakrosových hráčů: většinou běloši, obličeje zarudlé pivem, na rozmazaných fotografiích ukazují na různé věci. Pijí pivo a pořádají tematické večírky a vyrážejí na člunech na řeku Potomac. Není to pořádný večírek, dokud někdo není hospitalizovaný s otravou alkoholem. #YOLO

Cordy toho hodně postuje o videohrách a NFL. Cordy a jeho přítelkyně, Miranda Yeeová, se zřejmě pravidelně rozcházejí a zase dávají dohromady, ale když jsou spolu, Cordy často přespává v jejím bytě na Dupont Circle a Will zůstává doma sám. Součástí partičky je také Mike Arie, je i v lakrosovém týmu a v SAE. Ten je na fotkách často
v objetí s dívkami, které vyplazují jazyk. Je to typ dívek, jakou bych mohla být i já, vplynout někomu do života a zase z něj odplout, aniž by si kdo všiml. Will, Cordy a Mike byli nedávno na večírku, který pořádal kluk jménem Charles Portmont. Charles je také v SAE a jeho Instagram je zahlcený posty lidí z večírků. Jedny z posledních fotek zachycují Willa a jeho kamarády v bílém na benefičním večeru. Krátké internetové pátrání prozradilo, že otec Charlese Portmonta, Luke Portmont, zasedá za stát Virginia v Republikánském národním výboru. Ten večer se podávaly vybrané koktejly z čerstvých přísad a humři. #ClassicCharles.

Will Bachman nemá přítelkyni, protože bratrstvo nade vše a protože nikdy nedůvěřuj couře.

Will Bachman nejspíš nemá pistoli kvůli přísným zákonům ohledně nošení zbraní ve Washingtonu.

Will Bachman toho postuje dost o vyučování, takže jakákoliv inteligentní osoba jako třeba já snadno odhadne jeho rozvrh. Hashtag #SAElife používá dostatečně často na to, aby člověk věděl, co má bratrstvo v plánu na určitý víkend. Kam vyrazí a s kým a jak moc se zřídí.

Will Bachman moc pije a tráví čas s lidmi, kteří se o něj nestarají.

Will Bachman udělal pár chyb.

Willu Bachmanovi zbývá šedesát dní života.

3

Leonard otevřel dveře a pozval Chloe Sevreovou dál. „Jsem doktor Wyman, vedoucí programu, ale můžete mi říkat Leonarde.“ Dívka vešla dovnitř, zvědavě si prohlížela kancelář. „Posaďte se, kam chcete,“ pronesl a pokynul k nejrůznějším židlím a křeslům před stolem. Měřila asi metr šedesát pět, měla čistou, bledší pleť. Velké modré oči. Na sobě měla legíny a oversize tuniku, tmavě hnědé vlasy stažené do ohonu. Vypadala na méně než na osmnáct, aspoň v tuto chvíli. Na jejích sociálních sítích ji viděl i v dalších podobách. Dramatické líčení, minišaty a vysoké podpatky. Své účty spravovala velmi pečlivě, „spontánní“ a „bezstarostné“ záběry byly až příliš perfektní, než aby byly jedno či druhé.

Vybrala si velké křeslo a posadila se s nohama složenýma pod sebe. „Má tohle fungovat jako normální terapeutické sezení?“ zeptala se.

„Více či méně, i když budeme pracovat na vaší diagnóze a budeme vás učit metody, jak s ní zacházet. Jak zatím probíhá váš první týden?“

„Jeden zmatek,“ odpověděla, zvedla ruku ke rtům a začala si hryzat nehet. „Setkala jsem se s tolika lidmi, že jsem sotva schopná zapamatovat si jejich jména. Ale zapsala jsem se na všechny předměty, na které jsem chtěla.“

„Našla jste si už přátele?“

Přikývla. „Moje spolubydlící je v pohodě a v pokojích kolem je taky pár bezva lidí. Byli jsme tancovat. Ještě jste mi neposílal žádné testy, že?“

„To nejsou testy, to jsou dotazy. Není tam žádná správná odpověď, jen záznam toho, jak se v tu danou chvíli cítíte.“

Chloe přikývla, pohledem přejížděla svazky na polici
za ním. „Kdy se seznámím s ostatními?“

„Tohle není školka!“ zažertoval.

Ukázala na svoje hodinky. „Používáte tohle s univerzitní policií, nebo tak něco? Abyste věděli, kde jsme?“

Leonard musel na tu otázku odpovědět opatrně. „Samozřejmě ne. Chloe, mít tuhle diagnózu není nic ilegálního.“

Mrzutě pokrčila rameny. „Lidi se chovají, jako bysme byli monstra. Moje stará školní poradkyně, moje máma.“

„Nejste monstrum.“

„Tak proč mi stanovujete horší diagnózu než na střední?“

„Psychopatie není nic ‚horšího‘ než disociální porucha osobnosti, ASPD – liší se od sebe a lidé bohužel ty termíny zaměňují. Myslím, že vám, stejně jako mnoha ostatním, byla diagnostikována ASPD, ačkoliv to ve skutečnosti je psychopatie, o které nejsem přesvědčen, že je ‚poruchou osobnosti‘ v našem klasickém porozumění tomu slovu. Bohužel je slovo psychopat pošpiněno určitým náznakem kriminality, především proto, že jeden z našich významných vědců bádajících v tomto oboru – Robert Hare – zahájil a zaměřil svůj výzkum na zločince. Rád bych, abychom tento termín začali používat jako něco mnohem užitečnějšího.“

„Takže si nemyslíte, že jsem nebezpečná?“

Leonard byl zvyklý, že jeho pacienti přicházejí s nepochopením své diagnózy, nejspíš s polovičatými informacemi získanými z hororových filmů a nechutných policejních postupů v seriálech. Většinu z nich diagnostikovali a doporučili k němu kliničtí psychiatři, kteří měli práce nad hlavu, ale jen pár vybraných jedinců se hodilo pro Multimetodickou panelovou studii psychopatie. Museli být mladí, chytří a museli být ochotní to zkusit. „Tohle je častá mylná představa. Můj odhad je, že asi dvě až tři procenta americké populace jsou psychopati – dokážete si představit ten chaos, kdyby byli všichni nebezpeční? Liším se od ostatních klinických psychiatrů – no, zaprvé třeba proto, že psychopatii studuju, zatímco oni ne, ale také proto, že na ni nenahlížím jako na příliš se lišící od jiných, biologicky založených poruch, jako je třeba schizofrenie.“

„Takže jako mentální poruchy.“ Pronesla to kategoricky, jako by se zlobila.

„Dobrá, řekněme tedy, že je to spíš jako biologicky založená omezená schopnost pochopit a cítit plnou škálu lidských emocí a zvládat impulzy.“

„To zní, jako by to byla dyslexie nebo něco podobného. Moje máma to označuje za patologickou sobeckost.“

„Já bych nepoužil slovo patologická. Postrádáte empatii kvůli tomu, jak funguje váš mozek. Protože necítíte strach stejně jako ostatní, hledáte nakonec vzrušení. To je ten afektivní rozměr poruchy – ten nedostatek empatie, manipulativnost, povrchní šarm a antisociální rozměr – to je ta část víc spojená s kriminalitou. Kontrola impulzů, sklon k riskantnímu chování a podobně. Ale většina toho se váže zpět k biologii.“

„Jestli je to biologické, proč mi prostě nedáte nějaký lék?“

„Tohle je věčná americká otázka, viďte? Pro péči o psychopatii nikdy neexistoval úspěšný léčebný postup. Doufám, že to změním, stejně jako pohled lidí na tu nemoc. A také nomenklaturu – pokaždé když se objeví psychicky nemocný sériový vrah nebo masový zabiják, všichni o něm mluví jako o psychopatovi.“

„Ale neskončí snad většina z nás ve vězení?“ opáčila. Nehodlala mu hned ustoupit. To o ní prozrazovalo něco zajímavého. Zkoušela ho.

„Vězení jsou disproporčně zaplňována psychopaty, ale to vypovídá mnohem víc o nezvládání impulzů než o čemkoliv jiném. Většina psychopatů ve vězení nekončí a se správným vedením mohou vést produktivní život, aniž by ničili vztahy kolem sebe.“

„A co když správné vedení nemají? Co když si nemyslí,
že by s nimi bylo cokoliv špatně?“

„Pokud nedokážou přijít na to, jak zvládat život sami, pak ano, mohou dělat špatná rozhodnutí a skončit ve vězení, nebo využívat jednoho člověka po druhém, až se pak musí nenápadně vypařit. Nakonec skončí sami.“

Hryzala si dolní ret. „A vy si myslíte, že já bych tak nemusela skončit?“

„Jsem si tím jistý. Máte skvělé známky, což ukazuje, že dokážete ovládat svoje impulzy, když chcete. Máte přátele a zájmy i mimo školu a máte čistý trestní rejstřík.“

„To jenom proto, že jsem se nikdy nenechala chytit,“ zažertovala. Jako většina psychopatů vyvolávala dojem sebedůvěry, ani trocha rozpačitosti, jakou člověk vídá u dospívajících, stále ještě nejistých ve svém těle. „Jaký je tedy rozdíl mezi psychopaty, jako jsem já, a těmi, kteří končí odsouzení na smrt, protože si pořídili sbírku hlav?“

„No tak zaprvé jim chybí vaše schopnost úniku,“ zažertoval a ona se rozesmála. „Není to nic, s čím byste si měla dělat starosti – takoví lidé obvykle mají konstelaci dalších problémů. Poranění mozku v dětství, tendence k sadismu. Ale člověk může postrádat empatii, aniž by byl sadista.“

„Aha,“ pronesla a odvrátila oči, zadívala se z okna a zamračila se. „Ale co když jsem to přesto já? Co když mě moje máma upustila, když jsem byla malá, a já jsem spadla na hlavu?“

„Existuje spousta faktorů, kvůli kterým lidi takhle končí. Chtěla jste někdy někomu jinému fyzicky ublížit?“

„Tohle je dost záludná otázka. Každý se občas rozzuří, taky si někdy pomyslíte ‚Bože, nejradši bych ho praštil!‘“

„Ale nikdy jste nechtěla někomu ublížit, opravdu mu něco udělat, abyste se dívala, jak ho to bolí?“

Pokrčila rameny, znovu si začala hryzat nehet. „Jen ve svých představách.“

„Ublížila jste někdy zvířeti, nebo jste nějaké zabila?“

„Ne,“ odpověděla.

Vaše matka mi říkala něco jiného, pomyslel si a tiše si poznamenal přesný čas. Pronesla to s tak nevzrušeným obličejem, bez váhání. Později si to porovná s daty z jejích chytrých hodinek, podívá se, jestli se jí změnil tep. Rozhodně to nebyl žádný detektor lži – ne že by v ně nějak věřil –, ale fyziologické záludnosti psychopatů ho už dlouho fascinovaly.

„Chci jen obyčejný život. Chci se stát doktorkou, mít přítele a spoustu kamarádů. Možná i vlog.“

„A spousta lidí, jako jste vy, přesně to dělá. Nejspíš už jste se s několika potkala – novináři, doktoři, učitelé, dokonce i manažeři.“

Plaše se usmála. Leonardovi to připomnělo, proč má tak rád svou práci – možnosti. „Takže se pořád ještě můžu stát doktorkou?“

„Pokud budete studovat, cvičit se v technikách, které vás budeme učit, a dodržovat zákony, proč ne? Můžete být čímkoliv.“

4

Andre sešel dolů, aby postavil ke dveřím plastovou krabici se svými věcmi. Ucítil vůni vaflí. Obvykle v něm ta vůně vyvolala hlad, dnes ráno mu však žaludek svírala nervozita. Poslední dva roky na střední si s matkou vytvořili takový zvyk: vstával brzy ráno, aby se s ní nasnídal, než šel do školy a ona do práce. Měl rád tenhle čas jen pro sebe a svou matku. Otec měl často noční směny a Isaiah, Andreho
bratr, jen málokdy vstával před polednem.

„Máš všechno?“ zeptala se matka, když vešel do kuchyně. Měla na sobě světle modrou sesterskou uniformu, kterou nosila do práce. Právě mu nalévala sklenici džusu.

„Asi jo, a když to bude potřeba, prostě přijedu,“ odpověděl a posadil se. Jeho rodiče si mysleli, že mu se stěhováním pomůžou, ale uškemral je, aby to nedělali. Říkal, že není třeba to přehánět, když bydlí v Brooklandu v severovýchodní části Washingtonu a k Adamsově univerzitě je to jen půl hodiny jízdy autobusem. Ze zklamání, které dali najevo nad tím, že mu nemůžou pomoct, si v duchu zoufal. Bylo ale opravdu důležité, aby jeho rodiče strávili na Adamsově co nejméně času, a tak předstíral, že by ho tím ztrapnili.

Snídali a sledovali při tom zprávy na malé televizi v kuchyni, záběry ukazovaly záplavy po hurikánu v Severní Karolíně. Následovala zpráva o nukleárních zbraních, a to už jeho matka vydala nesouhlasný zvuk. „Andre, hoď sebou, ať odpromuješ, než bude se světem konec.“ Oba se zasmáli, trochu trpce, bezmocně, jak se lidé cítili v posledních letech střelců ve školách a politiků ječících jeden na
druhého.

Po snídani Andre sebral svou krabici a vyšel s matkou ven, kde se rozešli každý k jiné autobusové zastávce. Matka se zastavila, aby ho objala. Byla hubená – všichni Jensenovi byli hubení – ať jedla cokoliv, nikdy nepřibrala. Její křehkost mu dělala starosti, jako by měla něco společného s chatrným zdravím, ale matčina objetí byla vřelá. „Jsi si jistý, že nepotřebuješ pomoc? Mohla bych si vzít volno…“

Andre zavrtěl hlavou.

„Napiš mi esemesku, až tam budeš,“ vzdychla, jako by se vydával za oceán.

Přikývl a vykročil k zastávce. Na Lawrence Street stály většinou oddělené malé rodinné domky s pečlivě udržovanými zahradami. Domek Andreho rodiny měl jako většina v téhle ulici přední verandu, kde se často scházeli s dalšími lidmi.

Nastoupil do autobusu a posadil se, krabici si položil na klín. Zhluboka se nadechl. Tak fajn, pomyslel si, když se autobus rozjel. Dostal jsem se až sem, zbytek bude v pohodě.

Autobus zastavil a zaskřípěl, jak se snižoval, aby mohl nastoupit někdo, kdo by nezvládl schůdky. Nastoupila menší paní. Jakmile ji Andre zahlédl, zvedl ruku a zamával na ni. Paní Bakerová chodila do stejného kostela jako jeho matka a měla co říct prakticky ke všemu.

„Andre Jensen,“ zabroukala, když se usazovala na sedadle přes uličku. Podívala se na krabici se zápisníky nahoře a oblečením na dně. „Jedeš na univerzitu? Jaký sis zvolil hlavní předmět?“

„Ještě nemám nic zapsané!“

„Přece už musíš mít nějakou představu.“

„Nejspíš žurnalistika.“ Připadal si trochu hloupě, když
to říkal – ještě před dvěma lety představa, že by šel na univerzitu, vypadala jako nesplnitelný sen.

„No, tak koukej přinést domů jen ty nejlepší známky!“ Paní Bakerová ho láskyplně poplácala po rameni a vytáhla pletení; při tichém cvakání jehlic Andre přemýšlel, co o něm bude hlásit dámám v kostele. Snad všichni v sousedství měli na Jensenovy nějaký názor. Rodina střední třídy, kterou zdrtila podivná tragédie. Ale Jensenovi zaťali zuby a šli dál, z pěti členů rodiny zbyli jen čtyři.

Všichni hráli to skvělé představení – vafle k snídani, spousta povyku kvůli Andreho odchodu na univerzitu – úsměv natažený přes propast smutku. Kiara měla být první z jejich rodiny, kdo půjde na vysokou školu.

Autobus se řítil vpřed, přejížděl 13th Street. Andre se snažil na Kiaru nemyslet, ale stejně jako jizvička na vnitřní straně tváře, kterou si občas rozkousl, se k tomu pořád bolestně vracel. Bylo mu dvanáct let, když se jeho máma objevila ve škole v sesterském oblečení a vytáhla ho ze třídy. Nikdy nevynechávala práci, takže věděl, že se něco stalo. Když šli po ulici směrem k domovu, vysvětlila mu to. „Tvoje sestra měla astmatický záchvat.“

„No a?“ opáčil.

„Na hodině tance. Bylo to hodně zlé.“ Matka se tvářila divně. Měla popelavý, strnulý obličej.

„Je v nemocnici?“

„Ona umřela, Andre,“ odpověděla matka. Kolem prohřměla motorka, ten zvuk přehlušil, co říkala, přesvědčilo ho to, že jí špatně rozumí.

„Cože?“ Matka zírala přímo před sebe, oči upřené někam za obzor, jako by všechno mělo být lepší, až se tam dostanou. „Měla astmatický záchvat, hodně zlý. Zavolali sanitku. Trvalo čtyřicet minut, než přijela.“ Mluvila klidně. Nikdo z lidí kolem nevnímal vážnost toho, co řekla. Nějaký muž venčil starého psa. Žena si hrála se svým mobilem, ani nevzhlédla, když je míjela. Matka se na Andreho nepodívala, když pospíchali domů. V tu chvíli to bolelo, ale později věděl, že to bylo proto, že kdyby se na něj podívala, rozplakala by se. Což také udělala, jakmile byli v bezpečí úkrytu jejich domu, mezi dalšími zděšenými členy rodiny.

A teď, sotva se dohrabal k vysoké škole, byl pro nešťastnou rodinu pýchou. Chlapec, který změnil svůj život po strašlivém neštěstí. Kiara byla jedničkářka. Nejspíš by šla na práva. Další ztracený černošský život, který nikdo nepočítal.

Mobil mu zabzučel upozornění. Nedočkavě si strčil sluchátka do uší. Právě uvedli nový díl seriálu Cruel and Unusual, nejnovějšího dokumentu o skutečných případech, kterým byl doslova posedlý. Tento měsíc to byla desetidílná série o zabijáku Zodiacovi – každý z prvních šesti dílů
už si poslechl více než jednou.

Moderátorův skřípavý hlas se stal zvláštní zvukovou kulisou, jak bylo město čím dál bělejší, čím víc se autobus přesouval na západ – ubývalo domů a přibývalo kaváren a restaurací. Andre si navzdory všemu nemohl pomoct, ale cítil vlnu vzrušení. Zakroutil hlavou, aby si narovnal krk, jako bojovník před vstupem do ringu. Autobus zastavil na zastávce v Shaw, která byla nejblíž k Adamsově univerzitě.

Našel svou kolej, Tyler Hall, jež měla být dalších devět měsíců jeho domovem. Šlo o rozlehlou budovu zabírající polovinu bloku, cihlovou stavbu s úhlednou řadou oken vyzdobených nejrůznějšími předměty: vlajkami různých zemí, několika vývěskami Impeach!, Refugees Welcome a Black Lives Matter.

Vstoupil dovnitř, tři temperamentní bílé dívky tam seděly u rozkládacího stolku a kontrolovaly příchozí. „Andre Jensen,“ řekl jim.

„Jensen, Jensen, aha, tady to máme,“ zaštrachala jedna z dívek v obálkách. Odškrtla ho v seznamu a obálku mu podala. „Jsou v tom hlavně věci k orientaci – mapy, užitečná místa a podobně. Ta karta je tvoje studentská průkazka – budeš ji potřebovat v podstatě na všechno. Tak se dostaneš na kolej. Obvykle je hned za dveřmi student, kterému ukážeš kartu, aby tě pustil dovnitř. Máš tady taky klíče a pro tvou informaci, když si zabouchneš, po třetím zabouchnutí je to pokaždé za deset dolarů. Vypadá to, že tvůj spolubydlící se ještě nezapsal. Kdybys měl nějaké dotazy, ubytovacího poradce Devona najdeš na svém
patře.“

Andre si zašoupnul obálku pod paži a vyšel nahoru k pokoji číslo 203. Byl obdélníkový, u stěn stály proti sobě dvě manželské postele. Vlevo byla malá, čistá, bíle vykachlíkovaná koupelna.

Ze spodní části krabice vytáhl balíček pečlivě zabalený ve dvou mikinách, chránících měkký obal: fotoaparát, který mu rodiče dali k narozeninám. Podle jeho otce, jenž strávil průzkumem na internetu dost času, kdy přes bifokální brýle pozorně hleděl na obrazovku, byl o hodně lepší než ten, který si Andre předtím použitý koupil přes eBay. Dobrá digitální zrcadlovka pro začátečníky, kteří to s fotografováním myslí vážně. Andre před maturitou absolvoval pár lekcí fotografování v komunitním centru, myslel si,
že ať ho život zavede k čemukoliv – žurnalistice, blogování, podcastům – schopnost dělat dobré fotky byla dovednost, kterou potřeboval rozvíjet.

Zbývalo mu pár hodin volného času, než se bude muset jít zapsat na oddělení psychologie. Několika telefonáty s úřadem finanční pomoci si ověřil, že opravdu půjde na Adamsovu univerzitu a jeho školné a poplatky jsou v plné výši uhrazené. Ne, není to žert.

Uslyšel v zámku klíč. Dovnitř vešel nějaký kluk a podíval se na něj. Byl malý, měl oholenou hlavu a na sobě i přes horko pozdního léta modrý svetr a červeného motýlka. „Myslíš, že dávají všechny černošský kluky dohromady?“ pronesl.

Andre se zasmál – myslel na totéž.

Mladík se představil jako Sean, při vybalování si povídali. Sean pocházel z okresu Prince George v Marylandu (vyslovoval to Murralind). Na střední byl druhý nejlepší
ve třídě. Trval na tom, aby se Andre postavil co možná
nejdál, aby mohl Sean pověsit obrovský plakát, což byl k Andreho radosti plakát na Vetřelce. „Nejlepší horor, co kdy natočili!“ zvolal Sean.

„No, to teda nevím.“ Přátelsky se dohadovali o hororech a Andreho potěšilo, že mají něco společného.

Později spolu vyrazili do školního obchodu, celou cestu si povídali. Vlastně se mi ten kluk zamlouvá, uvědomil si Andre. Čekalo ho první rozhodování o celém schématu: měl by Seanovi povědět, že je jeho spolubydlící na nadcházející rok diagnostikovaný psychopat?

První otevřená lež byla snadná: když už byl opravdu čas, aby šel na katedru psychologie, řekl Andre, že musí zajít do kanceláře finanční pomoci. Sean tu lež přijal bez mrknutí oka a Andre nahlédl do mapy kampusu. Jako by už tak neměl dost důvodů k nervozitě, vypadalo oddělení psychologie dost strašidelně. Stálo sice uprostřed moderního kampusu, působilo však tak nějak goticky. Když se schod po schodu kradl nahoru, přemýšlel, jestli celá ta hra neskončí ve chvíli, kdy se na něj doktor Leonard Wyman podívá. Koneckonců, je to Ph.D.

Andre zaklepal na otevřené dveře číslo 615 a nějaký starší běloch, možná něco přes sedmdesát, omluvně zvedl ruku. Jedl obrovský, lákavě vypadající sendvič s pastrami. Rozpačitě si ukázal na ústa a pokynul Andremu, aby za ním šel do kanceláře. Andre se posadil a přihlížel, jak pořád ještě žvýkající Wyman vytahuje stoh papírů. „Omlouvám se, věděl jsem, že přijdete, ale za celý den jsem se nestihl najíst!“ zvolal konečně.

Andremu po těle přeběhl zvláštní pocit, když přijal
mužovu ruku.

„Andre… Jensen… Jensen,“ mumlal Wyman, hledal něco na počítači. „Aha, tady to je.“

V tu chvíli si Andre uvědomil, co mu bylo divné, ačkoliv to nedávalo smysl. Nikdy předtím se s Wymanem nesetkal – ani s ním nemluvil po telefonu – tím si byl Andre stoprocentně jistý. Ale jestli je to tak, proč je mu ten naprostý cizinec tak povědomý?

5

Den 54

Billy Veslař byl jeden z těch dvou sportovců s dětskými obličeji, co bydleli na mém patře v Brewserově koleji. Štěstí, nebo osud, nebo jak tomu chcete říkat, bylo na mé straně. Ten první večer, když šli lidi z mého patra tancovat, jsem zaslechla, jak se zmínil, že jeho starší bratr je v SAE. Flirtovala jsem s ním, věděla jsem, že to bude znamenat pozvání na večírky a nejrůznější další noční akcičky, na kterých možná budou i kamarádi Willa Bachmana. Billy se jen tak mimochodem zmínil, kde je sídlo SAE, a že by mě tam mohl vzít, až budou mít svůj uvítací
večírek.

Ten se měl konat až o víkendu, nemohla jsem se ho dočkat. Pokaždé když jsem mezi hodinami procházela ulicemi kampusu plnými lidí, nějaká část mě Willa hledala. Netušila jsem, co bych udělala, kdybych ho zahlédla, skoro jsem se bála, že bych se po něm bez přemýšlení vrhla. Nevěděla jsem, jestli by mě poznal – už to byly roky, co mě naposledy viděl. Vždycky, když jsem přišla na novou přednášku – biologie, fyzika – prohlédla jsem si ostatní studenty, hledala jsem jeho plavé vlasy. Samozřejmě tam nebyl. Byl už ve třeťáku a na povinné přednášky prvního ročníku nejspíš nechodil.

Jakmile jsem se přesvědčila, že na mých hodinách nebude, trochu jsem se zklidnila a obhlédla terén. Učím se poslechem a nepotřebuju si psát moc poznámek, takže jsem většinu těch prvních hodin strávila čmucháním kolem svých spolužáků. Trvalo mi den, než jsem přišla na to, že nemusím zpozornět při každém zahlédnutí elegantních černých chytrých hodinek. Nosila je spousta lidí, nejen studenti v mém programu. Ale tihle lidi budou mí soupeři na medicíně a mí budoucí přátelé i nepřátelé. Můžou to být spojenci i překážky. Dokonce i milenci. V poslední době jsem měla velkou chuť na sex. Obhlížela jsem jednoho kluka v přední řadě, měl široká ramena, ale když se pootočil, uviděla jsem jeho koňský obličej. Smůla.

Rozhodla jsem se vracet na kolej delší cestou a projít kolem domu SAE. Stál na křižovatce dvou ulic lemovaných alejí, velký rohový, dvoupatrový viktoriánský dům z temně oranžových cihel s černou šindelovou střechou. Na zahradě se povalovaly plechovky od piva, prázdné fotbalové míče a pár otlučených grilů. Členové bratrstva někdy seděli venku na lehátkách, popíjeli pivo a sledovali ostatní studenty – přesněji řečeno studentky – procházející kolem.

Šla jsem kolem už několikrát, tašku s notebookem přes rameno, a prohlížela si dům. Jaké jsou tu dveře (dvoje, vepředu a vzadu), jak blízko jsou okolní domy (co by kamenem dohodil), a jestli existuje nenápadný způsob, jak z něj vypadnout (ano, zadní ulička, tmavá a nebyly tam kamery). Ještě nikdy jsem tam neviděla Willa – budu muset zjistit, jak často tam bývá. Ale když jsem tam šla třetí den
po přednáškách, seděli venku tři kluci. Jeden se na mě podíval a já jsem na něj vrhla takový ten plachý úsměv, naznačující, že by na mě mohl snadno udělat dojem. „Hej,“ zavolal a posadil se zpříma. „Jak se jmenuješ?“ I v tónu jeho hlasu zněl slabý náznak toho, že si ze mě dělá legraci.

„Chloe,“ odpověděla jsem a popošla blíž. Sjela jsem pohledem doprava a srdce mi poskočilo. Toho druhého kluka jsem znala ze svého internetového průzkumu – Cordy, Willův spolubydlící.

Hodlala jsem je přimět, aby mě měli rádi, což by nemělo být těžké. Být atraktivní, v ničem neodporovat a většinou jen poslouchat – nemusíte říct ani slovo, a kluk vám stejně bude lichotit, jak skvěle se s vámi povídá.

„Dáš si pivo?“ nabídl mi ten první.

„Jasně,“ odpověděla jsem. Přelezla jsem nízký litinový plot, cítila jsem na sobě jejich pohledy. Představili se a nabídli mi lehátko. Cítila jsem, že je vlhké, když jsem se posadila. Ten, co mi nabídl pivo, byl Chris, druhák. Cordy byl Cordy a ten třetí kluk byl Derek, třeťák. Kladli mi další škádlivé otázky a já jsem patřičně flirtovala, smála jsem se, jako by byli úžasní.

Prohodila jsem poznámku o lakrosu, ale nikdo se nechytil. Chvíli jsme popíjeli pivo a komentovali lidi, co procházeli kolem, snažila jsem se ubrat rychlost, říkala jsem si, že sbírání informací vyžaduje trpělivost a že všechno, co říkají, se může jednou ukázat jako užitečné. Co jsem chtěla, bylo pozvání do domu, abych to tam mohla trochu obhlídnout, ale vypadalo by podezřele, kdybych se pokoušela vetřít dovnitř sotva dvacet minut po tom, co jsme se seznámili. Aspoň pokud jsem se nechtěla potýkat s tím,
že se po mně jeden z nich bude chtít sápat.

Tiše jsem si ukládala jména dalších členů bratrstva, o kterých se zmiňovali. Jak blízcí si byli? Kdyby Will zmizel, vydali by se ho hledat, nebo by prostě jenom dál nalévali prvačky laciným pivem? Mluvili o protestech. „Ale jo, kruci,“ řekl Cordy. „Hodlám tam jít a všechno to rovnou vysílat. Jen počkejte, až propuknou nepokoje.“ V duchu jsem si to uložila – cokoliv bude Cordy dělat, nejspíš to bude Will označovat.

„Myslím, že tenhle víkend je další. Ale na tu říjnovou teda určitě vypadnu z města. Nechci se vypořádávat s tak velkejma davama – takový partičky rádobyanarchistů,“ pronesl Derek. Kývnul bradou ke mně. „Co ty, premedičko?“ Začali mi říkat premedička. Jako by bylo něco zábavného na holce, co si je jistá svým hlavním oborem už první týden na univerzitě. Jsem si jistá, že to nemá naprosto nic společného se statistickým faktem, že je u žen mnohem méně pravděpodobné, že vzdají vysokou školu, než u mužů.

„Ještě jsem se nerozhodla,“ odpověděla jsem.

Chris se podíval na svůj telefon. „Méďa Charles zas něco pořádá v domě u jezera. Otevřenej bar.“

Konverzace se přerušila, když se z okna v druhém patře ozvalo nějaké zaječení. „Strašidlo!“ zavřískali dva z kluků jednohlasně.

Síťové dveře vzadu v domě se otevřely a vyšel z nich další kluk. Zatajil se mi dech. Nebyl to Will, ale ať už to byl kdokoliv, na chvíli jsem úplně zapomněla na úkol, který jsem měla před sebou. Byl o něco starší a díval se do svého iPhonu. Měřil možná metr osmdesát a měl postavu, která se mi líbila – úzké boky, trochu svalů, ale ne moc. Na rozdíl od ostatních kluků byl dobře oblečený ve značkových džínách a tenkém tmavě zeleném svetru. Když vzhlédl, nadchlo mě to. Obličej, který se ukázal, nebyl nic jiného než klasicky hezký – výrazné lícní kosti, jemný rovný nos a oči, které vypadaly zeleně i z druhého konce zahrady. Smyslná ústa. Světle hnědé vlasy s takovou tou vyčesanou vlnou, jakou v poslední době kluci nosí.

„A my o vlku,“ poznamenal Cordy.

Kluk skončil s telefonem, strčil si ho do kapsy a přišel
si vzít z chladicího boxu pivo.

„Charlesi, tohle je naše nová kamarádka Chloe. Je to prvačka,“ oznamoval mu Cordy.

Dobře, takže Cordy mě má rád. Ostře jsem se na Příšerného Charlese podívala a snažila se očima vyjádřit všechno, co jsem na něm obdivovala.

Sotva mě vzal na vědomí přikývnutím. „Vítej na Adamsově univerzitě. Snaž se vyhýbat takovým kreténům, jako jsou tihle tři.“

Zařvali na protest. Příšernej Charles se zašklebil – spíš na ně než na mě –, ukázal dokonalé bílé zuby a otevřel si pivo. „Musím se postarat o volební záležitosti – uvidíme se později.“

Zklamalo mě to, ale po jeho odchodu jsem zase dokázala jasně myslet. „Počkejte, Charles? To byl Charles Portmont?“

Chris přikývl.

Charles Portmont z Willova Instagramu! S dalším členem Willových kamarádů v hledáčku jsem se přibližovala, sup kroužil v opatrných kruzích.

Na hodinkách se mi objevil vykřičník. Usoudila jsem, že už jsem se v SAE uvedla, a protože jsem nechtěla mrhat dalším časem, pokud se Will nehodlá objevit, rozloučila jsem se. Odejít v nejlepším. Odejít tak, aby chtěli víc.

Byla jsem zvědavá, jaké budou ty záznamy o náladě. Poodešla jsem o kus dál, nechtěla jsem, aby mě lokalizovali poblíž domu SAE. Ulici lemovaly stromy obrostlé podzimním listovím – už skoro nastávala zlatá hodinka, hodina
těsně před západem slunce, s nejlepším světlem na selfíčka. Zastavila jsem se u jedné lavičky věnované jakémusi z absolventů, vyfotila se a pak se podívala na hodinky.

Klepla jsem na displej. Nahoře se objevil čas, pak pohasnul a objevil se text: Na škále od jedné do sedmi, kdy 7 je nejsilnější emoce, kterou právě cítíte, a 1 ta, kterou necítíte vůbec, odpovězte, prosím, jak moc si právě teď uvědomujete každou z následujících emocí.

Dotkla jsem se displeje, abych pokračovala.

Štěstí.

2, odpověděla jsem.

Nedočkavost.

1

Vzrušení.

5

Hněv.

6

6

Den 53

Vyrazila jsem s Yessicou a houfem holek z naší koleje do knihkupectví, pak jsme se vláčely domů s těžkými taškami, nacpanými předraženými skripty. „Nechápu, proč si musím kupovat desáté vydání, když je o padesát babek dražší než deváté,“ stěžovala si Yessica, když složila svoje tašky na podlahu našeho pokoje. Všude byly otevřené dveře a z ostatních pokojů na naší chodbě se ozývaly souhlasné výkřiky.

„Je to pořádná raketa!“ křikl někdo.

„Koupil někdo lepítka? Na pověšení plakátů?“ ozval se někdo jiný.

Uspořádala jsem si nové knihy na stole a zarazila jsem se. Ta moje část, která trpěla strachem z toho, že o něco přijde, chtěla zůstat, klábosit a dělat to, co dělají první týden na koleji všichni ostatní. Ale pak tu byla moje druhá část. Mou jedinou útěchou bylo, že až skončím s Willem, vetknu tělo i duši do všeho, co má vysoká škola představovat: romantické intriky, lákání holek do hloupých hádek jen pro zábavu, aférky s profesory.

Popadla jsem tašku s notebookem a oznámila, že moje práce na katedře psychologie volá. Připadalo mi lepší zvolit slušnou zástěrku a tvrdit Yessice, že tam mám práci na částečný úvazek, než přiznat, že tam chodím na vyšetření a testy spojené s diagnózou psychopatie. Člověk s méně sofistikovaným pochopením mé psychiky by měl nejspíš námitky proti bydlení s „magorem“, navíc s takovým, který studuje zadarmo, když ona si musela vzít pořádnou půjčku.

Zamířila jsem do Marion Street. Potěšilo mě, že v muffinové kavárně bylo jen pár lidí a dvě mladé dívky za pultem, které si neustále říkaly: „Ach, krucííííííííí ne,“ a pak se zase vrátily k něčemu, co byla buď arabština, nebo amharština. Vybrala jsem si stolek směrem k výloze, odkud jsem měla přímý a nerušený výhled na dům Willa Bachmana. Otevřela jsem si notebook a skripta z biologie a připravila si sadu zvýrazňovačů. Přečetla jsem půlku kapitoly, zvedala jsem oči a odškrtávala jsem si pokaždé, když před domem někdo přešel. Chtěla jsem mít představu, jak rušná ulice je.

Lenivě jsem ťukla do notebooku a přečetla si Willovy poslední instagramové posty. Dal tam fotku sebe a dalšího kluka z bratrstva, jak se pokoušejí naložit soudek do kufru auta. #WelcomeWeekPartay.

Vrátila jsem se na domovskou stránku Googlu. „Charles Portmont,“ napsala jsem. Okamžitě vyskočila webová stránka. Příšernej Charles se zjevně ucházel o funkci prezidenta studentské rady. Byla tam jeho fotka, ale ne moc pěkná, protože byla braná zezadu, zachycovala linii jeho zad, jak přednáší davu studentů. Měl podporu školních
novin, Daily Owl (které přes svůj název Denní Sova vycházely jen jednou týdně), spolu se dvěma studentskými organizacemi. Kruci, ve Washingtonu brali lidi politiku vážně. Komu vůbec záleželo na tom, kdo je prezidentem studentů?

Na stránce byl i box, přes který člověk mohl poslat anonymní otázku. Chcete se našeho kandidáta na něco zeptat? Jste necitelný hajzl jako další členové vašeho bratrstva?

Znovu jsem se podívala na Willův dům a cítila jsem, jak se mě zmocňuje neodolatelné nutkání. Co kdybych tam zašla, jen abych se tam porozhlédla? V té chytřejší části svého mozku jsem věděla, že to není dobrý nápad – byl jasný den a kolem bylo příliš mnoho lidí. Ale někdy ta hadí, plazí část mozku, netrpělivá a impulzivní, vyhraje. Had chtěl rozbít okna, proslídit mu ložnici, otevřít ledničku a naplivat mu do mléka. Nastrkala jsem všechny věci do batohu, zvedla jsem se a vyšla ven, přešla ulici.

Trikem k tomu, aby si nikdo nevšiml ničeho špatného, je tvářit se, jako byste právě šli domů a chystali se dát do praní. Pečlivě jsem si prohlédla Willovy vstupní dveře se dvěma zámky. Koupila jsem si na internetu sadu paklíčů, ovšem v YouTube videích, která jsem sledovala, se to zdálo snadnější, než ve skutečnosti bylo. Zkoušela jsem to doma a na jednom či dvou domech v sousedství, ale sotva jsem
se mohla označit za profíka.