Obsah

ČÁST 1

Prolog

I

II

III

IV

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

ČÁST 2

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

ČÁST 3

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

ČÁST 4

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Copyright © Jan Váňa, 2022

ISBN 978-80-242-8282-4

ČÁST 1

„Obloha je tak neuvěřitelně modrá, že kdyby byla jenom o trochu modřejší, nebylo by to skutečné.“

Prolog

Z reproduktoru mobilního telefonu se ozývá blízké, jakoby důvěrně známé šumění. Černé moře na břehu Constanty, kde byl Filip vloni s kamarády na dovolené. Jako když se zvedne vlna, přikryje navezený plážový štěrk a zase se stáhne zpátky. Jako když Filip mimoděk ve spánku odhrne z Báry přikrývku. Břeh se na chvíli obnaží, než ho Bářina paže automatickým pohybem znovu zahalí.

Je v tom i něco ze šumění stromů. Odevzdanost a přirozenost, s jakou se mohutné koruny poddávají větru. Nemají na výběr, ale přesto to vypadá, že si tenhle osud samy zvolily.

Šumění stromů ale postrádá onu charakteristickou sinusoidu setrvalého stoupání a klesání, které místy zrychluje a místy zpomaluje, přesto se však musí dít, protože kdyby se nedělo, Filip by věděl, že tam kdesi na druhé straně, kde se šum stává signálem, by ustal život.

Dosud se nesetkali. Přesto má právě teď živě před očima, jak si Bára levou rukou z čela shrnuje odbarvený, modrožlutý pramen vlasů, ten, který viděl na Bářině fotografii. Přestože je v místnosti tma a není nikdo, komu by ten odhrnutý pramen vlasů mohla ukázat. Noc se jí zvolna houpe na špičce nosu. Je klidná a smířená se vším, co přijde.

Praha-Strašnice. Tam prý někde stojí nový dům. V tom domě ve druhém patře je byt, malá garsonka. V té garsonce parkety, knihovna, psací stůl, velká, na míru vyřezávaná postel a v ní Bára. Praha-Strašnice. Tohle magické místo by se stejně tak mohlo nacházet v Jižní Americe, na Madagaskaru nebo na Měsíci.

Filip cítí, jak vlhký a horký vzduch proniká úzkým otvorem mezi Bářinými rty, hledá si cestu mezi tištěnými spoji, proměňuje se, rozkládá, přestává existovat, cestuje éterem, aby se o dvě stě padesát kilometrů dál zase složil a plaše dosedl na jeho kůži. To teplo je tak skutečné, jak ještě nikdy žádné teplo nebylo.

Filip chce to teplo obejmout. Chce obejmout něco. Šátrá rukama ve vzduchu. Lapá po dechu. Teplo mu protéká mezi prsty.

Ví, že tu je Bára někde s ním. Ne někde. Je tu všude. Všude kolem něj. Tenhle pokoj je jí prostoupený. Když Filip otevře knížku a čte z ní věty o cestě v parku, Bára je v té knížce taky. Prochází se tím parkem. Filip se tím parkem prochází s ní. Je hlavní hrdina toho příběhu. Baví se o běžných věcech. V práci někdo šíleně podělal projektovej návrh. Honza, ten, co chodí furt do kuchyňky, pije třeba pět káv za směnu. Debilní Honza. Filip drží Báru za ruku, která je jak rampouch, i když už je jaro, slunko pálí, on bude asi spálenej, ale ona ne, protože ona se neopaluje, je pořád jak zámecká paní, a její ruce ani její nohy se nedokrvují, mohla by nosit rukavice a vlněný ponožky, jak má všechno ledový, i když kolem lidi chodí v kraťasech a krátkých sukních a tričkách.

Filip obejme prostor kolem sebe. Nikde žádný odpor. Vzdálený dech se asi nedá obejmout. Položí si mobilní telefon na matraci vedle hlavy a čeká, až se vlny Černého moře zpravidelní.

Nejdřív namočí palec. Nabere Bářin houpavý dech do dlaní. Pak to nevydrží a s rozběhem se po hlavě zaboří do hladiny.

Kdy už se jí konečně bude moci dotknout?

I

„Hledám silnou a sebevědomou ženu, která by chtěla společně měnit svět k lepšímu.“

Bára se na tu větu usmívá. Silná žena. Sebevědomá žena. Bára leží na zádech a převaluje ta slova na jazyku jako pomalu se rozpouštějící kostičky oblíbené švýcarské čokolády.

Filip. 35 let. Vědec.

Společně měnit svět k lepšímu. Společně. Kdo může napsat něco takového? Jedině muž, který nehledá hospodyni a chůvu pro svoje děti. Muž, který hledá partnerku v pravém smyslu toho slova.

Bára se na okamžik zasní. Pak samu sebe napomene. Nesmí propadat virtuálním fantaziím. Většina se stejně odehrává jen v její hlavě.

Bářiným tělem projede chladivá vlna. Vstane z postele, aby zavřela okno. Zkříženýma rukama si masíruje husí kůži na předloktích.

Filip na fotkách vypadá jako muž na svém místě. Tváří se vyrovnaně. Nepózuje. Nestylizuje se. Má přívětivý, mírný úsměv. Ostře řezanou bradu, široké tváře s ďolíčky a vysoké čelo. Hluboko vsazené modré oči.

Klidná síla. Báře se ihned vybaví tohle heslo, reklamní slogan, který snad kdysi viděla na nějakém volebním billboardu. Nejde o to, že by vypadal solidně nebo snad seriózně. Vůbec ne. Takové charakteristiky si Bára spojovala především se strojeností. Tenhle Filip naopak na Báru působí až k neuvěření přirozeně. Jako by právě seděl vedle ní na posteli a ležérně vykládal o oblíbených filmech nebo kapelách.

Chvíli prstem přejíždí zprava doleva a prohlíží si Filipovy fotky. Na procházce v lese. Za řečnickým pultem (asi na nějaké konferenci?). U stolu na nějaké oslavě. Lososová košile, lehký nenucený výraz, neokázalá elegance. Civilní, normální, laskavé, milé… Měla by mu dát lajk?

V ten moment telefon zavibruje a v horní části obrazovky se objeví upozornění na novou zprávu od Adama.

Adam.

Bára mechanicky poklepe na upozornění, takže se aplikace přesune do sekce zpráv od Adama. „Čau dračice, tak jak ti to dneska šlo? Já zrovna z lesa, cítím se fantasticky!“ Za zprávu přidal emoji svalnaté nohy a mrkající tváře posílající polibek.

Bára se usměje. S Adamem si dopisují něco přes týden. Adam by za normálních okolností učil hudebku a tělocvik v Praze na gymnáziu. Kvůli koroně si ale udělal nucené volno a odjel na rodinnou chalupu v Orlických horách, kde, jak říká, chce hlavně skládat hudbu pro svůj kytarový projekt. Ta noha v jeho zprávě znamená, že se právě vrátil z běhání.

Adam připadá Báře moc fajn. Vyjadřuje se bezprostředně a z jeho zpráv srší jiskry, ze kterých se Báře zapalují tváře i lýtka. Na Tinderu se prezentuje hlavně jako sportovec. Bára by lhala sama sobě, kdyby si nepřiznala, že je podle ní Adam děsně sexy. Jak leze po špičatých skalách v jižním Španělsku. Surfuje na úžasných vlnách na Gold Coast v Austrálii. S vlasy slepenými od bláta dobíhá vytrvalostní závod Spartan Race v extrémní obtížnosti. Z jeho fotek čiší radost ze života. „Carpe diem,“ říká jeho krátký profilový popisek. I když to Báře připadá jako klišé, musí uznat, že k Adamovi se to naprosto hodí.

V každém případě Bára samu sebe přesvědčí, že na ni nejvíc zapůsobily Adamovy snímky s akustickou kytarou a záběr za mikrofonem na koncertě s jeho kapelou. Dávají tušit něco z citlivé a umělecké stránky, která se beztak ukrývá v Adamově atletickém těle, jinak bažícím hlavně po výkonech a překonávání překážek.

Adam včera Báře napsal, že se chystá za pár dní do Prahy a jestli by se nechtěla potkat. Ona na to, že moc ráda. Slovo dalo slovo, a nakonec se domluvili, že pokud bude Bára chtít, čili pokud první rande nedopadne úplně otřesně, může přisednout se sbalenými věcmi k Adamovi do auta a strávit s ním pár dní na chalupě. Z představy, že unikne před nouzovým stavem do lůna přírody v Orličkách, je Bára přímo nadšená. Pošle Adamovi krátkou nadšenou odpověď a dva emotikony mrkajícího obličeje. Vypadá to, že se potkají už za tři dny!

Ale pro dnešek už stačí. Nemůže svůj život podřídit rytmu mobilní aplikace. Tím spíš, že trčí doma na home office. Je teď pro Báru obzvlášť důležité, aby si nastavila pevná pravidla a časový řád, který bude dodržovat. Kdy pracovat, kdy jít ven na čerstvý vzduch, kdy se věnovat četbě. Moc dobře ví, jaká past se skrývá v četovacích aplikacích. Že má člověk tendenci na četování myslet, i když zrovna nikomu nepíše. Mozek je neustále zaměstnaný. Nesoustředí se na to skutečně podstatné. Na to, co je offline.

Bára dá vařit vodu a do konvice vloží pytlík s heřmánkovým čajem. Na straně třicet dva, kde asi před týdnem skončila, si otevře knihu od uznávané české autorky, a než se dovaří voda, stačí přečíst asi půl stránky. Zalije čaj a postaví konvici společně s hrnkem na noční stolek u hlavy postele. Cítí, jak k ní přichází potřebný klid. Tolik zdravý a potřebný klid.

Když o půl hodiny později zhasne lampičku, mimoděk vezme do ruky telefon a posune fotku s Filipovou tváří doprava, což znamená lajk. Telefon ihned zavibruje a upozorní Báru na nové propojení. Takže od Filipa dostala lajk už předtím, než mu ona dala ten svůj. Líbila se mu jako první.

Vypne na noc vyzvánění i vibrace, položí mobil na noční stolek a přitáhne si přikrývku těsně ke krku. Zpoza bílé látky povlečení se skví Bářin klidný úsměv. Napíše jí zítra Filip? A nebylo to vůči Adamovi nefér, že mu napsala? Určitě nebylo, vždyť přece nikomu nic nedluží. Taková jsou pravidla. Copak asi zítřejší Tinder přinese za nová, nečekaná dobrodružství?

II

Když Filipovi fanfára na mobilu oznámí propojení s Bárou, zrovna rozepisuje delší odpověď na jeden filozoficko-historický problém, který mají na Tinderu rozdiskutovaný s Beátou. Je krátce před půlnocí. Filip o pár stupňů zvýší hlasitost nedávno objeveného rockového alba na YouTube, aby aspoň částečně přehlušil zvířecí zvuky sousedů za zdí. Jejich sexuální aktivita se s nouzovým stavem slyšitelně znásobila. Filipovi naštěstí nedělá problém animální zvukovou kulisu v hlavě přepnout na pozadí a pak vytěsnit zcela.

Daleko víc Filipa rozruší oznámení na displeji „Vy a Bára jste nyní propojeni“ a šedý rámeček se sotva čitelným „Napište zprávu“. Obvykle nebývá roztěkaný, ale najednou jako by se mu celá záležitost se zprávou pro Beátu vykouřila z hlavy. Začne zběsile prohlížet Bářiny fotografie tam a zpátky, hlavou se mu honí nejrůznější citoslovce a superlativy jako „Panejo!“, „To je ale kočka!“ nebo „Wow!“.

Hned si taky vzpomene, kdy dal Báře lajk. Bylo to před třemi dny asi v šest ráno, jedno z těch rán, kdy se vzbudí brzy, ačkoliv se cítí šíleně ospalý a rozhodně nepřichází v úvahu, že by mohl začít něco smysluplného dělat. Ležel na břiše, hlavu svěšenou z matrace dolů, a ledabyle přejížděl palcem zprava doleva, jako by prováděl trik s kartami. Měl dojem, že těch nemožných profilů odmítl nejmíň tisíc.

Nedokázal se té rutinní činnosti vzdát. Pohyb palce, který odlišuje člověka od zvířete. Nelze bez něj uchopovat předměty, vyrábět užitečné nástroje a balit holky v mobilu. Ten prostý pohyb má v sobě něco neskutečně uklidňujícího i vzrušujícího zároveň. Spojuje v sobě banalitu s něčím natolik osudovým, jako je hledání životní lásky.

Monotónnost Filipa ukolébala. Přesto se nutil k ostražitosti. Co když zrovna profil číslo tisíc jedna patří jeho budoucí ženě? Matce jeho dětí? Mohl by omylem swajpnout vlevo a přijít tak o životní šanci na štěstí!

A proč vlastně dál brouzdal palcem, když už objevil Beátu, s níž si tak rozuměl? Protože si nemohl dovolit vsadit všechno na jednu kartu. Co kdyby mu Beáta zničehonic přestala psát, jako se to stalo vloni v létě s Annou?

Psal si s Annou, jako by se do ní bláznivě zamiloval. Trvalo to víc jak měsíc. Tedy třicet sedm dnů, aby byl Filip přesný. Myslel tenkrát na Annu neustále. Když byl v práci, i když pak odjel na dovolenou s kamarády. Všechny tím pěkně štval, jak pořád visel na mobilu. Fotil si každou blbinu, pak pro ni půl hodiny vymýšlel vtipný komentář a hned ho posílal Anně. Byl jako posedlý. Zastavil se uprostřed rušné historické ulice a ostatní na něj čekali, dokud nevypiloval svoji zprávu k dokonalosti.

„Ty vole, vždyť je to čistá projekce!“ ťukal si na čelo kamarád Jakub. „V životě jsi tu buchtu neviděl, jenom si představuješ ideální obraz toho, jaká by měla bejt. Ocitl ses v totální pasti svýho mozku!“

Když nad tím uvažuje zpětně, nejradši by si Filip dal pár facek. I když, pokud jde o výchovné facky, nakonec jich přímo od Anny dostal pořádnou sadu.

Tvrdila mu, že se nemůžou potkat, protože buď byla zrovna mimo Česko ona, nebo když se vracela zpátky, tak odjížděl do zahraničí Filip. Když se jim konečně podařilo naplánovat setkání, Filip byl bez sebe vzrušením. Snažil se zachovat chladnou hlavu. Moc dobře věděl, že čím vážnější záležitost z toho setkání udělá, tím víc hrozí, že se z nervozity bude chovat jako puberťák a idiot. Hlavní je zachovat ležérnost a nenucenost. Mužné sebevědomí.

Tři dny před plánovanou schůzkou mu Anna přestala odpovídat na zprávy. Veškeré sebevědomí bylo to tam. Až po několika týdnech reagovala na sérii Filipových ublížených výlevů. Neomluvila se, jen napsala, že se k ní vrátil bývalý přítel. Pokud si chce najít holku na vztah, napsala mu Anna, měl by se na Tinder vykašlat.

„Tady v tý aplikaci se nedá nic brát vážně. Nedá se tu na nic spolehnout. Všechno je nezávazný. Takový sou pravidla Tinderu, broučku.“

To bylo poprvé a naposledy, co si s někým na Tinderu dopisoval. Tedy než jeho život o osm měsíců později převrátila naruby pandemie smrtícího viru.

Filip tušil, že se nejedná o nákazu z filmu Smrtící epidemie, který viděl jako dítě. Ale mohl si být jistý? Moc se toho nevědělo. Pracujte z domu, řekli jim na institutu. Jinak se pro vás nic nemění.

Filip trávil pracovní dobu četbou odborných lékařských studií o šíření, zdravotních rizicích a možnostech prevence. V noci se mu zdálo, že kráčí sám po pustém městě, zdálky se ozývají sirény, z vysklených výloh obchodů stoupá kouř.

Po dvou týdnech marných pokusů o soustředění seznal, že bude nejlepší řídit se poučkou „Nedělejte ze sebe hrdinu a nic si nevyčítejte“, která na něj vyskakovala na domovské stránce internetového prohlížeče. Zatímco facebookoví přátelé nadšeně sdíleli, jak se naučili hrát na ukulele, vyšívat křížkovým stehem, točit na hrnčířském kruhu a hovořit jednoduchou španělštinou, Filip trávil dny nepřetržitým sledováním pirátsky stažených seriálů.

Ani si přesně nevzpomíná, jak k tomu došlo, že si do mobilu znovu nahrál Tinder. Možná v tom měl prsty pytlík marihuany, který před nějakou dobou dostal od kolegyně jako „lék na nespavost“. Dát si tzv. prda poskytovalo Filipovi alespoň nějakou jistotu v těchto nejistých časech. Na každý pád se ocitnul zase ve hře. Ve hře, která odváděla pozornost od zmatku kolem. Ve hře, která byla zároveň příslibem, že snad jednou nebude Filip na všechno sám. Zbavil by se neurotického třasu v dlaních, kdyby v nich držel ruce vysněné ženy?

III

„Hotovej festival trapnosti!“ smáli se Filip s Bárou společně, když vzpomínali, čím si oba museli projít, aby se našli. A pak to byl lajk na první pohled.

Bára experimentovala s Tinderem už minulý rok. Dlouho se na tu appku dívala svrchu. Od kolegy se dozvěděla, na jakém principu seznamování funguje. Připadalo jí to laciné, nevkusné, až ponižující. Postavit celý vztah na několikavteřinovém dojmu z fotografie, kterou někdo prstem posune, nebo – jak se říká – „swajpne“, doprava? Spíš zoufalý pokus o jednoduché řešení něčeho tak složitého, jako je hledání životního partnera.

Na druhou stranu ale sama neměla šťastnou vztahovou historii. Oslavila třicetiny. Představovala si, že touhle dobou už bude v páru budovat rodinné hnízdečko. Možná se i starat o dítě, nebo dokonce více dětí. Už na to byla po všech stránkách připravená. Měla nadstandardně zařízený byt v Praze, solidně našetřeno, a právě se chystala pořídit si vlastní automobil, model SUV, se kterým by mohla jezdit na nákupy, vozit děti do kroužků a vyrážet na výlety do přírody. Ve firmě si jí považovali natolik, že pro ně nebyl problém Báře v případě potřeby upravit úvazek, zařídit práci z domova, nebo na ni prostě rok počkat.

Bára nebyla žádná šedá myš sedící v koutě. Ne, v tom problém nebyl. Nemyslela si o sobě kdoví co, ale zdravé sebevědomí jí nechybělo. Už od dětství slýchávala, že má v sobě zvláštní jiskru, jakousi tajemnou divokost, která na sebe strhává pozornost okolí a na muže působí nesmírně přitažlivě. Bára tuto vlastnost nijak vědomě nepěstovala. Snadno si ale zvykla na proud nevyžádaných komplimentů, kterými ji zahrnovali spolužáci a později kolegové. Aniž se o to sama zvlášť přičinila, byla pro svoje okolí zajímavá.

Zároveň si ale uvědomovala, že ani její fyzická přitažlivost, ani sympatie, které v druhých vyvolává, jí nemůžou zajistit šťastné a spokojené partnerství. Když zpětným pohledem promýšlela svoje bývalé lásky, měla intenzivní pocit, jako by všechny byly od začátku odsouzeny k nezdaru. S většinou z těch kluků a mužů neměla skoro ani společné zájmy, natožpak životní cíle a hodnoty. Neřešila s nimi, jestli a kdy chtějí založit rodinu. Kolik chtějí dětí a jak si představují jejich výchovu. Kde chtějí bydlet, jestli raději nájem či hypotéku. Vždy se nejdřív zamilovala a pak postupně poznávala, na kolika různých frontách by jejich budoucí soužití nefungovalo.

O Tinderu slýchávala ze svého okolí stále častěji a – k jejímu překvapení – v čím dál tím pozitivnějším světle. Co chvíli se doslechla o nějaké kamarádce kamarádky, která si na Tinderu našla manžela a už s ním má dítě a teď čekají druhé. Že by ten povrchní způsob seznamování založený na fyzické atraktivitě přece jen mohl fungovat?

Přes svůj odpor ke swajpování by se ale nejspíš nikdy nepřenesla, kdyby nebylo její kamarádky Kristýny.

„Ty, Baru, uděláš pro mě něco? Je to taková blbost. Potřebovala bych, aby sis založila profil na tindru.“

Bára na zlomek vteřiny zvedla obočí, ale ubránila se cynickému výrazu, který se jí už už dral do tváře.

„Já? A proč jako?“

„Potřebuju, abys tam zkusila najít mýho Pavla.“

„Kristy! Ty myslíš, že Pavel má tindr?“

Týna a ty její psí oči.

„Určitě ho už dávno nepoužívá. Ale v mobilu ho má pořád nainstalovanej. A poslední dobou si s mobilem nějak moc hraje. Hlavně před spaním. A tak divně se u toho usmívá.“

Když Kristýna viděla, jak se Bára nadechuje k reakci, rychle dodala: „Víš, Baru, sem si skoro jistá, že to sou jen ňáký chlapský videa s motorkama a nahotinkama. Ale radši bych měla jistotu.“

Bára by Kristýně moc ráda řekla, že nápad s virtuálním šmírováním je uhozený. Že nejlepší by bylo si s Pavlem v klidu sednout a všechno si pořádně vyříkat. Jenže Týnu znala a věděla, že takové rady by k ničemu nevedly.

Když společně vyprázdnily láhev vína, Bára nápor Týniných psích očí, kterýma tu a tam probleskovaly náznaky zoufalství, neustála. Ještě v noci obě společně založily Báře na Tinderu účet.

„Hlavně se s tím nebudem crcat. Na světě sou důležitější věci než nějaký trapný virtuální seznamky,“ pronesla Bára bojovně, když projížděly archivem fotografií a hledaly, co použít na profilovku.

„Tady na týhle seš moc pěkná, Baru. Tu tam dej!“ Kristýna tlačila ukazovákem na displej, jako by do něj chtěla vyhloubit důlek. Společně nahrály do aplikace dvě trochu rozmazané, tmavé fotky z firemního večírku, na kterých měla Bára červené sáčko, obtažené černé triko a džíny.

„Tady se tak rajcovně směješ. Děsně sexy!“ řekla Týna nadšeně a dolila si z druhé, nově načaté láhve.

K tomu přidaly jednu z túry v Tatrách, na níž většinu snímku zabrala obrovská krosna na Bářiných zádech a ocelově šedý masiv skalní stěny.

„Tady z tý je vidět, že seš sportovkyně. A taky romantička. Z fotek by mělo bejt hlavně jasný, jaký má člověk zájmy. A navíc tady máš děsně krásný nohy.“

Profilový text chtěly původně nechat nevyplněný, ale ovíněné Báře připadalo jako výborný vtip použít jednu svoji oblíbenou hlášku „The most important things are hardest to find“ a za ni přilepit emoji hříbku.

„Snad nám nebudou psát jen samí houbaři!“ smála se a samu sebe překvapila, jak jí hořely tváře vzrušením. Je to vlastně tak trochu, jako by už začala s někým flirtovat, napadlo ji. Jen ještě nevěděla s kým. Ale rozhodně už šla se svojí virtuální kůží na trh.

„Dej tam, že hledáš ve věkovym rozpětí dvacet pět až čtyřicet. Pavel si tam mohl klidně vymyslet falešnej věk.“

„Děláš, jako by už bylo jistý, že tam Pavel je.“

Než vyprázdnily druhou láhev, obdržela Bára čtyři žádosti o propojení. Vlastně je obdržela „Claire“, což byla její nová virtuální identita. Claire pochopitelně swajpovala pouze doleva, tedy zamítavě, protože účelem bylo zjistit, jestli je na Tinderu registrovaný manžel Týny. Rozhodně neměla v úmyslu se zrovna tady s někým seznamovat.

„Neblázni, dyť o nic nejde,“ hecovala ji Kristýna. Pod vlivem alkoholu ztrácela kontrolu nad svým projevem. Spustila na Báru jako kouč před rozhodujícím zápasem.

„Seš nezadaná, sama pořád říkáš, jak by sis chtěla konečně najít někoho pořádnýho na trvalej vztah. Tak dávej lajky, když se ti někdo líbí. Pak se s nima vybavovat nemusíš, když se ti nebude chtít. Užívej si to aspoň trochu, kočko!“

„Tady teda určitě někoho najdu,“ pošklebovala se Bára nad fotkami svalovců pózujících před zrcadlem. Vedle pekáčů buchet byly rovněž populární něžné, až otcovské snímky s malými psíky a koťátky, nebo naopak drsňácké záběry plnovousů a neochvějně podmračených obličejů.

Když se s Kristýnou rozloučily a Bára se vydala taxíkem domů, přece jen přejela ukazovákem po displeji vpravo, u jednoho z mála profilů, které měly pod fotografií i text. A tenhle měl navíc tak nějak normální, klukovský úsměv. Po dlouhé době usínala zachumlaná do peřin s blaženým výrazem a do ruda zbarvenými tvářemi. A nebylo to jen množstvím vypitého vína.

Ráno se ovšem Bára nestačila divit. Telefon ji upozorňoval na osm mužů, s nimiž se propojila. A někteří z nich už i zahájili konverzaci!

„Čau kočko?“ psal jí nějaký Jaroslav, 32 let. „Ahoj, jak se vede?“ přisazoval si Marek, 30 let.

Nechápala, jak je to možné, vždyť přece včera udělila lajk jenom jeden. Nebo že by ne?

I když… Je možné, že než úplně vytuhla, pár lajků ještě rozdala. No nazdar.

IV

Následující dny jako by Bára vstoupila do nové, dosud neprobádané dimenze. Brzy zjistila, že musí v aplikaci vypnout upozornění, protože jinak by jí telefon v jednom kuse cinkal a vibroval. I když se zařekla, že se na nové zprávy podívá až večer po práci, vědomí, že už tam na ni nejspíš nějaké čekají, ji vůbec nenechávalo v klidu. Aplikace dotírala jako otravný hmyz, který se nedá zaplašit a před nímž se nedá schovat. Když už měla pocit, že se ponořila do pracovní činnosti nebo hovoru, myšlenky na Jaroslava, Marka, Standu a Patrika se na ni slétaly a vysávaly z ní energii.

Přesto ji něco nutilo jim všem odpovídat. Jako by nad ní aplikace získala tajuplnou moc. A navíc, i když to neměla původně vůbec v plánu, muži, kterým dala lajk, nakonec měli něco do sebe. Aspoň na první digitální pohled.

Během dalších dnů se počet Bářiných propojení rozrostl na úctyhodných osmnáct. Protože jí brzy přestalo stačit odpovídání při obědové pauze, brala si s sebou telefon na toaletu, kde trávila stále více času.

Seděla s kalhotkami u kolen a palcem bezděčně kmitala ze strany na stranu, podle toho, jaký na ni během dvou až tří vteřin fotka udělala dojem. Málokdy na zprávu odpověděla hned. Nechtěla vypadat, že na telefonu pořád visí.

Napsal jí ale Marek. S Markem to bylo něco jiného. S Markem byla zábava.

„Čau dračice! Co děláš? Já dělám, že pracuju :-D“

„Ahoj! Já taky! :D“

„:-DD“

„Dneska to stojí za prd. Radši bych šla někam na sluníčko.“

„Já úplně mega! Odpočítávám každou minutu! :D“

„Jenom se tak válet na dece a nic nedělat…“

„Ráda se opaluješ?“

„jj“

„V plavkách? Nebo radši nahoře bez? ;-)“

„To mrkání si nech od cesty, zvědavče!

(nejradši nahoře bez ;-) )“

„:-O

<3 <3

Zajdem po práci k vodě?“

Někdo vešel na toaletu a otevřel si vedlejší kabinku. Teprve teď Báře došlo, jak má už z toho sezení na prkýnku otlačený zadek.

„Tak jo :-)“

„Jupííí!! Těším se :-) <3 <3“

Bára se zasněně usmívala do bílých dveří před sebou. Odvedle se ozvalo spláchnutí.

„… a nechceš se mi ukázat? Ať vím, na co se večer těšit 8-)“

Ukázat? Moje fotky přece viděl. Asi chce vidět něco víc…

„A co bys tak chtěl vidět? ;-)“

„Co ukážeš. Nechám se překvapit. :-)“

Proč to jen musí takhle kazit? Až doteď to s ním bylo fajn. Copak nemůže chvíli vydržet?

„Radši si to budeme šetřit, jo? :)“

„Tak aspoň v prádle. Prosíííím!!! O:-)“

Pane bože, ten je ale dotěrný. Už to přestává být zábava.

„Jestli toho nenecháš, tak mě neuvidíš ani oblečenou. ;-))“

„Jen nedělej. Kouká ti sex z očí.

Vím, že to chceš.

Nikomu to nepovím ;-)

ukaž prsa“

No tak to si děláš prdel, frajere!

„Tak ted jsi to zvařil! Končím tebou! A jednu tadu zdarmo: neuč se balt holky pidle porna!!!“ naťukala zprávu roztřesenou rukou a odeslala, aniž by si ji po sobě přečetla.

„OMG další frigidní kunda tak sem nelez když nechceš šoustat“ přečetla ještě část odpovědi, než vyklouzla z aplikace ven.

Áááá! Hlavou se jí rozlehlo bolestné zvolání. Tak tak že svůj mobil nemrštila proti dlažbě. Uvědomila si, že je to iPhone za patnáctku.

Naštvaně spláchla a vyrazila z kabinky. Jak si tohle někdo může dovolit k úplně cizímu člověku? Totiž… Jasně že Bára slyšela o tom, jak se muži na online seznamkách neumí chovat. Že pošlou holce fotku svýho „nádobíčka“, ani nemrkneš. To se jí naštěstí ještě nestalo. Na Tinderu to snad ani nejde. Ale nikdy by Báru nenapadlo, že se to může zvrtnout tak náhle. S někým flirtuješ, bavíš se, užíváš si… a bum: najednou je z tebe laciná děvka. Copak jsou všechny ženy nakonec jenom děvky pro pobavení mužů?

Bára vyrazila, téměř vyběhla, úzkým koridorem do zářícího prostoru prosklených kanceláří. V dlani drtila mobil, jako by snad mohl za ten otřesný zážitek a ona ho chtěla rozmačkáním potrestat. Ergonomická kancelářská židle zapružila pod prudkým dosednutím. Bára se natáhla po sluchátkách, která před ní ležela na stole. Hudba. Hudba jí pomůže. Její oblíbené písničky ji uklidní.

„Proboha Baruško, co se stalo?!“ vyhrkla na ni od vedlejšího stolu Jarka, Bářina starostlivá mladší kolegyně. Pro Báru spíš jako mladší sestra, kterou nikdy neměla.

Bára se na Jarku zmateně otočila. Náhle si uvědomila, že jí po tvářích stékají slzy.

„Ty se celá třeseš!“ Jarka k Báře přiskočila, jako by pomáhala raněnému. To Báru zlomilo. Tvář se jí zkřivila potlačovanou směsicí vzteku, ublížení a bezmoci. Zhroutila se na pracovní stůl a z očí se jí spustil pláč, který jako by měl odplavit prožité ponížení. Smýt ten odporný sliz, kterým se ulepila. Nejen poslední hodinu, ale i za dlouhou dobu předtím.

V

Tinder tvoří svébytný svět a jako takový má i svá pravidla.

„Hlavně si tam nesmíš nic brát osobně,“ řekla jí Týna. „Bav se, užívej si to, ale zbytečně se na nikoho nevaž.“

Báře chvíli trvalo, než přišla na to, že se musí zbavit pocitu odpovědnosti vůči mužům, s nimiž si dopisuje. Dlouho ji provázel dojem, že svým nápadníkům za to, že jí dají lajk, něco dluží. Jako když muž pozve ženu u baru na panáka. Je obtížné přijmout pozvání, a zároveň nenabízet nic zpátky, připustit si, že tady přece nejde o směnný obchod. Ale ona jim přece dala lajk taky, takže oni by jí přece taky měli něco „dlužit“, není to tak? říkala si.

Stejně tak měla Bára zpočátku potřebu vysvětlovat výtečníkům, kteří jí dělali neomalené lascivní návrhy nebo odpovídali vulgárně, když se nechtěla hned svlékat, že se chovají nevhodně a že takhle rozhodně žádnou dámu nezaujmou. Brzy ale nabyla přesvědčení, že jen plýtvá energií. Pak už kontakty s oplzlými komentáři automaticky mazala.

Navzdory počátečnímu šoku a několika ponižujícím situacím však Bára s používáním aplikace nepřestala. Ten oheň, jenž jí na začátku zažehnul tváře, byl nyní sice mírnější, ale vytrvale plápolal. Měla pocit, že má plamen alespoň částečně pod kontrolou, a zhášet ho nechtěla.

Po dvou týdnech absolvovala první tinderové rande. Pár dní nato pak další a za týden ještě jedno. Ani o jednom by se nedalo říct, že to byl vyložený propadák. Všichni tři muži byli něčím zajímaví, mohla s nimi hovořit na různá témata. Bára by ani v jednom případě neřekla, že šlo o zabitý večer.

Když pak aplikaci z telefonu smazala, na tváři jí pohrával spokojený úsměv: vyzkoušela si něco nového. Bylo to zajímavé a dobrodružné, ale teď zrovna nic pro ni. Třeba časem. Časem se ještě uvidí.

VI

To bylo minulé léto. Letos na jaře je situace docela jiná. Tak jiná, že by to Báru nenapadlo ani v nejdivočejším snu. A nejhorší na tom celém je, že kdo chce situaci zvládnout nejlépe a nejzodpovědněji, nemá dělat nic. Má sedět sám doma na zadku a koukat na televizi nebo do počítače. A přesně to Bára dělá.

Od té doby, co ve zprávách zjistila, že se virus dostal do Evropy a do Česka, výrazně omezila pohyb. Po vyhlášení nouzového stavu přestala chodit na jógu a hodiny klarinetu. Z firmy dostala nařízenou práci z domova, takže kolikrát za celý den nevystrčila paty z bytu. Báře se zdá, že se jí začíná dělat bříško.

Se svojí postavou byla Bára většinou jakž takž spokojená. I když poslední dobou začíná přibírat. Nechce se už nikdy vrátit do období „tlustých boků“ a „buclatých tváří“, jaké si prožila v období maturity a na začátku studia na vysoké škole. To všechen ten stres, říkala si. Tenkrát stres ze zkoušek, dnes z plíživého zabijáckého viru.

Bára se naučila mít ráda svoje prsa. Říká si, že mají tu správnou velikost a přesně ten správný tvar, jaký by měla mít. Po dlouhých letech podceňování a úvahách o plastice dospěla k tomu, že srovnávat se s modelkami v reklamách je akorát tak příšerná ztráta času. A nikdo z bývalých partnerů si koneckonců nestěžoval. Spíš naopak.

Na co rozhodně Bára ani trochu hrdá není, jsou její vlasy. Spíš by se dalo říct, že svoje vlasy nenávidí. Suché, lámavé, barva typu pochcaná sláma. Už si ani nepamatuje, kdy svoje vlasy poprvé odbarvila. Některé prameny barvila světle modrou. Připadalo jí to hravé a ztřeštěné. Taková ona zkrátka je. To už k ní patří.

Kolegové říkají, že Bářin účes je sexy. Ráda budí dojem rozpustilé holky. Navíc, co oslavila třicítku, nechává si od kluků v práci pravidelně vyholit trojúhelník vlasů na zátylku. Začalo to sázkou v opilosti, ale nový styl vzbudil natolik nadšené ohlasy, že holení podstupuje každých pár týdnů. Časem začali kluci z práce dokonce Báře vytvářet jednoduché vzory a ornamenty. Líbí se jí, že je to skoro jako tetování, které ale může kdykoliv shodit dolů.