Table of Contents

Tuzexový kozy

Cyklista jde domů

Hrob hoven

Kouzlo venkovního grilování

Muž, který nenávidí ženy

Horkých šestnáct

Popírající kýčař

Megakokot na Hradě

Slonice v porcelánu

Dobrej psycholog, ale až moc výřečnej

Průměrně zamilovaný muž

Provence z Florence

Vyhlídky stárnoucího juvenofila

Copyright © Michal Viewegh, 2022

All Rights Reserved

ISBN 978-80-249-4938-3

Tuzexový kozy

Dnes šedesátiletý Oskar přátelům tvrdí, že o romantické iluze o ženách kupodivu nepřišel – jak by většina z nich očekávala – ani během prvního, ani během druhého manželství (a následných dramatických rozvodů), nýbrž ještě dříve: stalo se tak prý v průběhu jediné konkrétní noci roku 1982, kdy v tehdejším socialistickém Československu probíhala celostátní agitační kampaň zaměřená na snížení spotřeby elektrické energie. Jeho přátelé a známí toto sdělení pokaždé nejprve mylně považují za začátek jakéhosi vtipu (jenž pak ovšem nepřijde), a našel se dokonce i člověk, který byl zprvu přesvědčen, že Oskarovo osudové zklamání ženami zapříčinil blíže neurčeným způsobem jeden z tehdejších četných výpadků elektrické sítě.

Ale svým způsobem Oskar zase tolik nepřehání.

Když v roce 1982 ve svých dvaceti letech k otcově podrážděné nevoli odešel po třech dokončených semestrech studia z Vysoké školy ekonomické, samozřejmě přišel o veškerou rodičovskou podporu. A to i přesto, že vzhledem ke svým spisovatelským ambicím, jakkoli v té době ještě dosti neprůkazným, začal studovat obor český jazyk a literatura v tzv. nultém ročníku filozofické fakulty. Ze sázavského domu rodičů musel odejít a byl nucen najít si jak byt, tak i práci v Praze. Obojí se mu naštěstí záhy podařilo: malý laciný podnájem sehnal na bohnickém sídlišti a současně začal pracovat jako noční vrátný ve vršovickém Chemapolu – kde se během prvního týdne platonicky zamiloval.

Zamilovat se po pravdě řečeno už potřeboval. Se svou dívkou se rozešel před více než půl rokem a mladá zaměstnankyně Chemapolu (že se jmenuje Klaudie, to se dozvěděl až později) se mu líbila od prvního dne. Bylo jí zhruba stejně jako jemu. Byla drobná, štíhlá, měla kudrnaté černé vlasy, hezké plné rty a opravdu pěkná kulatá prsa. Zjevně chtěla vypadat vyšší, takže nosila výlučně boty na podpatku – ať už kozačky, kotníkové boty, nebo, jako teď v létě, lodičky.

K Oskarově tajné radosti Klaudie tu a tam pracovala přesčas, takže odcházela z budovy v době, kdy už byl na vrátnici (byť na sobě musel mít ty nenáviděné neforemné šedé služební kalhoty a modrou služební košili s rudou páskou a nápisem Závodní stráž na rukávě). Oskar z vrátnice slýchával každý přijíždějící výtah i gong hydraulicky otvíraných dveří. Po nějaké době už také věděl, že kudrnatá prsatá brunetka přijíždí z devátého patra, takže kdykoliv viděl a slyšel, jak si výtah kdosi přivolává do devítky, pocítil pochopitelné rozechvění. Už rovněž spolehlivě rozeznával ono energické a současně i jakoby rozverné klapání brunetčiných podpatků – a navíc si mohl být skoro jistý, že pod bílou, šedou či černou halenkou nebude mít podprsenku. Něco takového by v dnešní firemní kultuře nejspíš nebylo možné, avšak moji vrstevníci by mi jistě potvrdili, že minimálně počátkem osmdesátých let nebyly jasně se rýsující ženské bradavky ničím výjimečným.

Oskarův problém ovšem spočíval v tom, že se s objektem své touhy většinou míjel. Jemu začínala směna v šest večer, takže i když v posledních dnech záměrně přicházel o dobrou půlhodinu dřív (a hned dvakrát se k údivu postarších kolegů vrátných dokonce dostavil do práce už v pět), jeho vyvolená byla pokaždé pryč.

Jednoho pátečního podvečera ale Oskar mladou brunetku cestou do práce zahlédl. Shodou okolností toho dne nepřijel autobusem z Bohnic na zastávku Kodaňská, ale protože byl odpoledne před noční směnou navštívit svou babičku v Nuslích, přicházel nyní od tramvajové zastávky Koh-i-noor. Na parkové cestičce vedoucí k budově Chemapolu si všiml, že ona kudrnatá mladá žena nastupuje sotva třicet metrů od něj do kloubového autobusu číslo 243, který měl konečnou na bohnickém sídlišti. Jestliže jede domů stejnou linkou, kterou do práce a z práce jezdí i on, možná to znamená, že i ona bydlí v Bohnicích, říkal si v duchu radostně Oskar. Bruneta se v autobuse navíc ihned postavila k oknu, takže Oskara nyní viděla! Ten se nejprve poněkud ostýchavě usmál, ale potom v náhlém popudu zdvihl ruku na pozdrav a nevěřícně sledoval, jak ona mladá žena svými plnými rty jeho rozpačitý úsměv vesele opětuje. Okamžitě si zcela nerealisticky představil, jak společně snídají nazí na dřevěné terase jakési fiktivní chaty v Posázaví. Následující pondělí se bruneta zdržela v kanceláři tak dlouho, že když odcházela, Oskar už seděl ve své kukani.

I tentokrát si výtahu přijíždějícího z devátého patra samozřejmě včas všiml, a jakmile uviděl, že z něj vystupuje ona hezká prsatá brunetka, zmocnil se ho zcela nemístný úlek – naštěstí si ale současně uvědomil, že je to výjimečná šance, kterou nesmí propást. Bál se ovšem, že se nějakou nevhodnou poznámkou osudově ztrapní – jenže i tak musel ihned promluvit. Vyšel z kukaně a napůl oné mladé ženě zastoupil cestu, takže chtě nechtě zpomalila.

„Ahoj!“

„Ahoj!“ pozdravila trochu povinně, ale dokonce se zastavila a k Oskarově radosti navíc přistoupila na jeho neformální tón:

„Jak se máš?“ zeptala se.

„Docela dobře. A už asi pět vteřin ještě mnohem líp. Mimochodem: jsem Oskar.“

To nebylo úplně špatný! ocenil se Oskar v duchu, ale i tak cítil, že rudne úplně stejně, jako kdyby se mu to slovní zahájení vůbec nepovedlo.

„Klaudie,“ pravila a poněkud neochotně k němu natáhla ruku. Lehce ji stiskl – a pustil.

„V tvých kotnících se shlíží kvítí a ptáci krůčků tvých jdou zobáčky si omočiti / do hudby v podpatcích,“ zarecitoval jí polohlasem.

Prohlížela si ho.

„I ty lichometníku!“ vzdychla jakoby znuděně. „A to bylo jako co?“

Snad lichotníku, ne? naskočilo okamžitě Oskarovi, ale naštěstí zůstal natolik příčetný, aby Klaudii nezačal už ve druhé větě opravovat (a navíc si nebyl jistý, jestli lichometník není povolená jazyková varianta lichotníka). Věděl ovšem, že musí v konverzaci za každou cenu pokračovat, a zároveň mu bylo jasné, že s touhle mladou ženou, která se pohybuje ve velkém světě zahraničního obchodu, by měl mluvit dostatečně sebevědomě, ne-li přímo světácky.

„Báseň,“ informoval ji. „Verš vázaný.“

Usmíval se – a doufal. Věděl, že ji dočasně zaujal, ale zároveň nemohl nevidět, že je to zájem lehce pohrdavý, nepatrně posměšný, maximálně jen trochu soucitný.

„To jsi složil sám?“

„Ne. To je tuším od Františka Halase.“ „Takže jsi to nesložil ty?“ zamračila se jakoby zklamaně.

Oskar ten přehnaně vyčítavý pohled nevydržel a odvrátil zrak.

„Ne. Mám to od Halase půjčený,“ pravil a pokusil se mrknout. „Na tříprocentní úrok.“

Ušklíbla se.

„Pardon. Špatnej vtip,“ uznal sebekriticky Oskar, ale aspoň na ni dokázal znovu pohlédnout. „Jenom se coby noční vrátnej snažím s lidma z podniku zahraničního obchodu mluvit dostatečně světácky, chápeš?“

Dokonce se mu podařilo usmát.

„Takže to není tvoje básnička,“ sdělila mu poněkud opožděně, ale přesto zdánlivě přísně.

Položila nahá opálená předloktí na oranžové a popravdě řečeno i trochu špinavé desky velkého sešitu, do kterého musel Oskar zapisovat noční příchody a odchody postarších uklízeček, a naoko káravě zamávala ukazováčkem. Měla dlouhé, růžové, bezchybně nalakované nehty.

„Ne. Ale mám i vlastní básničky!“ dovolil si zdůraznit Oskar.

„Fakt, jo?“ vytáhla pochybovačně obočí. „Chceš nějakou slyšet?“

Neodpověděla. Stoupla si na špičky a pokusila se krátce nahlédnout pod pult kukaně.

„Ty seš invalida nebo tak něco?“ zeptala se.

Na tuhle otázku byl už Oskar zvyklý. Když dvacetiletý člověk dobrovolně pracuje jako noční vrátný, brzy mu takový dotaz zevšední.

„Nic ve zlým,“ dodala rychle. „Já jen, že tu kromě tebe dělaj na vrátnici samí dědci…“

„Potřeboval jsem práci v noci,“ vysvětlil jí. „Ve dne studuju.“

„Jo? A kdy teda spíš?“ zeptala se dle očekávání.

Na tohle setkání se v minulých týdnech připravoval už mnohokrát. Měl nachystané odpovědi na všechny její otázky, které dokázal předvídat.

„Zrovna teď. Právě teď spím. Momentálně nejsem doma.“ Nejistě se usmívala.

„To, co ti v tuhle chvíli odpovídá, to je jenom nepatrně chytřejší záznamník,“ dodal.

Téměř bolestně si uvědomil, že ta připravená věta vyzněla značně křečovitě.

„Nebudeš ty tak trochu magor?“ zeptala se ho nehezky. Přesto si ihned bůhvíproč představil, jak na jakési rozlehlé louce společně pouštějí papírové draky: jí se to tenké rybářské silonové lanko v silném větru zrovna utrhlo a žluto-modrý drak uletěl. „Letí do Švédska,“ pravil v té představě Oskar, zatímco ona nad ztraceným drakem mávla rukou, rozepnula baťůžek a vytáhla termosku plnou čaje s rumem. „Moc fouká,“ prohlásila. „Radši se vrátíme na hotel a krásně se pomilujeme, jsi pro?“

Někdy tu svou splašenou fantazii Oskar nenáviděl.

„Magor? Trochu asi jo,“ souhlasil klidně. „Jinak bych nedělal ve dvaceti vrátnýho.“

„A co teda jako studuješ?“ zeptala se konečně.

„Jako, nebo doopravdy?“ odpověděl Oskar, zatímco si představoval, jak v sauně lije vodu na žhavé uhlíky a hned poté té krásné nahé brunetě olizuje vlhkou bradavku, která má úplně stejnou barvu jako její lak na nehty.

Zavrtěla nad ním hlavou.

„Češtinu. Jako češtinu a českou literaturu,“ řekl rychle Oskar. „Na filozofický fakultě. Na katedře literatury učej dva tři slušný lidi, ale taky je tam pochopitelně pár idiotů, vesměs kovanejch marxistů.“ Pokrčila rameny.

„Pánbůh potěš!“ ušklíbla se.

Oskar se logicky domníval, že to Pánbůh potěš! patřilo kovaným marxistům, jenže ona dodala: „A tím se dá jako uživit? Až pak skončíš?“

„Vlastně moc ne,“ připustil Oskar už trochu rezignovaně a představil si, jak ho ta nahá mladá žena šlehá v sauně březovou metličkou.

„Takže na rande se mnou asi nepůjdeš, viď?“ zeptal se. Opožděně si uvědomil, že to znělo téměř otráveně. Udi veně k němu vzhlédla a potom se spontánně zasmála.

„Jako že já? S vrátným? To myslíš vážně?“ To zabolelo.

„Přišel bych v civilu, samozřejmě,“ ušklíbl se po chvíli Oskar. Nenáviděl se. Nenáviděl svůj penis, svá varlata i svoje chámovody – a nenáviděl všechna ňadra a vagíny. Kterej sadis tickej kretén tohle vymyslel? říkal si v duchu.

„Hele, sorry, ale to fakt asi ne!“ ukončila to. Jenže takhle to Oskar skončit nedokázal.

„Promiň, ale proč to fakt asi ne bylo tak hnusně rezolutní?“ Vzdychla, ale potom se mu podívala přímo do očí. „Proto. Protože seš vrátnej. Nula.“

V dané chvíli na ni nebyl hezký pohled.

„Třeba,“ dokázal po pár vteřinách namítnout Oskar na pokraji zhroucení, „to ještě není definitivní…“

„Třeba ne,“ souhlasila překvapivě.

Uvědomil si, že po ní touží příliš, než aby to mohl vzdát – i za cenu ještě většího ponížení.

„Tak co kdybych tě zkusil okouzlit svou chlapeckou nevinností a morální čistotou, mile kontrastující s hnusem poměrů tady v Chemapolu?“

Mlčky ho pozorovala. Oskar musel hrát vabank.

„Co jenom pár něžných polibků?“ usmál se. „Maximálně krátký, jemný a zcela hygienický petting?“

Téměř lhostejně si ho prohlížela. Potom řekla:

„Mluvit umíš. Někdy seš docela vtipnej a nejseš ani úplně ošklivej – jenomže to v dnešní době bohužel nestačí, drahoušku.“

„To je škoda,“ dokázal ze sebe vypravit.

„Ale neklesej na duchu!“ zvýšila pobaveně hlas. „Třeba půjdou komunisti od válu, všechny je pozavíraj a my dva tuhle zkurvenou pézetku zprivatizujem!“ Ta poslední slova už pronesla s nezastíraným posměchem.

Oskar dvakrát polkl.

„A co mi teda hlavně chybí?“ hlesl. „Když to nestačí?“

„Co ti hlavně chybí?“ zopakovala po něm jakoby nevěřícně, ale Oskarovi se zdálo, že nad tou otázkou snad opravdu chvíli přemýšlí.

„Prachy, pochopitelně. A postavení,“ prohlásila pak přesvědčeně. „A samozřejmě tím pádem perspektiva! A taky sebevědomí, logicky.“

Než stačil odpovědět, už kráčela pryč – ale alespoň zády k němu krátce zdvihla ruku.

Během každé noční služby se Oskar po půlnoci, kdy odešly poslední uklízečky, mohl i s kolegou pokaždé pár hodin vyspat, jenže nyní odhadoval, že tentokrát se mu usnout nepodaří, protože všechna ta touha, bolest a ponížení i všechen ten bezmocný vztek jen tak nezmizí – a nemýlil se.

Následující dvě noci měl volno. Když se třetího dne dostavil před šestou na vrátnici, pětasedmdesátiletý pan Janoušek, se kterým měl Oskar oné noci sloužit (a kterému o svém zamilování kupodivu řekl), jej vstřícně informoval, že prsatá bruneta zatím vrátnicí neprošla, takže s největší pravděpodobností buď dnes v práci z nějakého důvodu vůbec nebyla, nebo je zavalena nedodělanými úkoly, a tudíž se dosud nalézá v kanceláři. Navzdory všemu dával Oskar téhle možnosti v duchu přednost.