Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Doslov a poděkování

Virtuální realita

Martina Mátlová

VIRTUÁLNÍ REALITA

Copyright © Martina Mátlová, 2022

Cover Illustration © Mára Čmára, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8473-6

Kapitola 1

Zachariáš si vždycky myslel, že až začne chodit do práce, bude odpočítávat minuty do konce směny, aby mohl běžet domů a věnovat se tomu, co ho baví. Třeba rozčilovat sousedy svou hrou na kytaru nebo šplhat na lezecké stěně. Skutečnost byla nakonec taková, že se hned ve své první opravdové práci na konec směny ani trochu netěšil, protože se mu tam líbilo.

Prkna pod jeho nohama zavrzala, když přešel po vyvýšeném pódiu v baru, aby uklidil věci po svém vystoupení. Sice by upřednostnil koncert s kapelou a plný klub nebo rovnou letní festival, ale i tak bylo fajn, že po dlouhé době mohl zase vystupovat. Co na tom, že to bylo v mrňavém baru, kde nikdo z návštěvníků jeho hře na kytaru nevěnoval větší pozornost? Utěšoval se tím, že až si lidé zvyknou na jeho přítomnost, určitě to bude lepší.

Prásk!

Průvan s hlasitým třísknutím zabouchl dveře do baru.

Zachariáš leknutím nadskočil a zavadil o kytaru. Ta se převrátila na zem a dunivý zvuk doprovázený drnčením strun se rozlehl prázdnou místností. Jeho dva kolegové, kteří se tu ještě před chvílí něčemu spiklenecky pochechtávali, totiž zmizeli bez jediného slova.

„Jardo? Fousku?“ Zachariáš znal svoje kolegy teprve chvíli, ale už během zaškolování pochopil, že ti dva nikdy nejdou daleko pro žádnou legrácku. Proto tohle okamžitě považoval za nějaký vtípek, jak ho oficiálně přivítat v práci.

Zachariáš seskočil z pódia a zavrávoral, div se nerozplácl na podlaze. Naštěstí jeho klopýtnutí tentokrát nikdo neviděl. Za to odpoledne se mu podařilo venku zakopnout o drn trávy a skutálet se po mezi přímo do šípkového keře před zraky několika postarších dam. Ještě teď se za to styděl.

Dveřmi, které se předtím hlasitě zavřely, prošel Zachariáš do prostorné vstupní haly. Nijak ho neznepokojovalo, že mu pod botami křupe sklo z křišťálového lustru, protože rozbité a špinavé zařízení bylo součástí rádoby postapokalyptické výzdoby hostince U Vodního mlýna. Zarazily ho až pootevřené dveře do sklepa, který se měl používat jen výjimečně.

„Haló? Jste tam?“ Zachariáš nakoukl dovnitř a ovanul ho studený vzduch. „Jestli čekáte, že tam vlezu, tak jste se…“ začal sebevědomě, ale někdo do něj prudce strčil, „… uááá – sakra.“

Proletěl dveřmi, ztratil rovnováhu na schodech a za-stavil se až na odpočívadle. V tu chvíli se dveře zavřely a on zůstal v naprosté tmě, ve které si doslova neviděl na špičku nosu.

„To jsou pěkně blbý fóry,“ prohlásil nahlas a mnul si naražený loket. Nebolelo to tolik, jako když se před několika hodinami vymotával ze šípkového trní, ale i tak by si to radši odpustil

Zachariáš po čtyřech lezl zpátky ke dveřím, protože si nevěřil, že by to v té tmě zvládl po dvou bez dalšího pádu. Ať lomcoval s klikou sebevíc, zamčené dveře se ani nehnuly. Sáhl proto do kapsy pro komunikátor, který by mu měl pomoct situaci vyřešit. Jenže i když prohledal všechny kapsy u kalhot a bundy, přístroj připomínající dotykový telefon nenašel.

Šmátral rukama po schodech, jestli mu komunikátor při pádu nevypadl. Tak nějak už tušil, že ne, protože mu obyčejně svítil displej a tady byla černočerná tma.

„Jardo? Fousku? Tohle není vtipný,“ prohlásil a rezignovaně se posadil na schody. Rozhodl se počkat, až jeho kolegy tahle zábava přestane bavit, protože neměl na žádné vtípky náladu. Chtěl se tu před koncem směny ještě projít. Neplánoval dřepět ve studeném sklepě a hrát nějakou hloupou hru.

Pod schody se ozvalo skřípání, ale Zachariáš se ani nehnul. Když ho však něco vlhkého a studeného popadlo za ruku, vyskočil na nohy a vzápětí škobrtnul. Tentokrát už jeho pád odpočívadlo nezbrzdilo a on, během jedné směny už po třetí, letěl s rozhozenýma rukama po hlavě dolů.

Navzdory svému očekávání ale nepřistál na tvrdé betonové podlaze ve sklepě, nýbrž v hromadě suchého klestí na pichlavém jehličí. Poškrábaný a potlučený se ještě pár metrů kutálel ze svahu a několikrát se při tom praštil o stromy, které se mu připletly do cesty. Pak konečně našel ztracenou rovnováhu a sílu, aby svůj pád zastavil.

Klečel v mokrém mechu a na oblečení se mu nalepilo jehličí a chrastí. To byl ale jeho nejmenší problém, protože mu po čele a po tváři tekl pramínek teplé krve. Opatrně se dotkl rány na hlavě a sykl bolestí.

Vyškrábal se na nohy, aby se rozhlédl okolo. Ze sklepa se dostal přímo do tmavého lesa. Už se smrákalo a poslední paprsky slunce mezi stromy vytvářely dlouhé stíny. Zachariáš neměl ani tušení, v jaké části Virtuální Lhoty se právě ocitl a kudy by se měl vydat zpátky do vesnice.

Není to skutečné, připomněl si v duchu, protože v realitě by se tohle stát nikdy nemohlo. Jenže rozbitá hlava, pichlavé jehličí, stromy, které mu způsobily nejednu modřinu na jeho virtuálním těle, a cvrlikající ptáci v korunách tomu všemu dodávaly punc skutečnosti. Bylo těžké uvěřit, že tohle celé je jen iluze, kterou vytváří supervýkonné počítače.

Pak někde za Zachariášovými zády zapraskaly větve.

„Jardo? Fousku? Haló!“

Obrovský stín, který se mihl za stromy, však Zachariášovi napověděl, že tohle nejsou jeho kolegové. Aniž by o tom přemýšlel, rozběhl se od té věci pryč. Nevěděl, co to je, ale ve světě, kde zakopnete na schodech a přistanete v lese, to mohlo být opravdu cokoliv. A Zachariáš tušil, že nechce zjišťovat, jakou příšeru virtuální svět stvořil, aby poskytl dostatek vzrušení dychtivým klientům. Takže se rozběhl pryč.

Pod nohy se mu pletly klacky a po strmém svahu se utíkalo špatně. Uklouzl po mokrém mechu a odřel si předloktí o kůru stromu, jehož se chytal ve snaze udržet rovnováhu. Nemotorně se vyškrábal zpátky na nohy a pokračoval dál. Pavučiny utkané mezi větvemi se mu lepily na obličej.

Vážně si dal někdo tu práci s tím, aby tady vytvořil pavučiny? blesklo mu hlavou.

Zachariáš zahučel do potoka, který protékal lesem. Rychle vylezl na druhém břehu a pokračoval v běhu. Čvachtalo mu v teniskách a byl rozhodnutý, že až se mu Jarda s Fouskem dostanou pod ruce, tak si to s nimi vyřídí.

Pak najednou les skončil a Zachariáš se ocitl na okraji srázu, ze kterého se v mohutném vodopádu řítila řeka do obrovského jezera pod skálou a dál se vinula údolím až k obzoru. Zachariáš už věděl, že je na dohled od hostince, který stál proti proudu na úbočí hory.

Vyděšeně od okraje srázu ustoupil, jenže tím se dostal přímo naproti té věci, která ho honila a právě vystupovala zpoza stromů.

Byl to obrovský medvěd s otrhanou a krví slepenou srstí. V otevřených ranách mu lezly mouchy a červi, jedno oko mu chybělo a navzdory tomu, že se nepřítomně potácel, se pohyboval neuvěřitelně rychle. Krok za krokem se přibližoval k Zachariášovi, který stál jako přikovaný.

Buď zombie medvěd – jinak to Zachariáš nedokázal popsat –, nebo vysoký sráz. Sofiina volba.

Ohlédl se přes rameno a zatočila se mu hlava, když si představil hloubku, která tam čekala. Kdyby se v podobné situaci ocitl před několika měsíci, prostě by se rozběhl a skočil do jezera, protože ve virtuální realitě nemohl umřít. Alespoň ne doopravdy.

Jenže Zachariáš byl v téhle situaci právě teď. A právě teď mu srdce bušilo jako zběsilé a představa vysokého srázu ho děsila mnohem víc než medvěd.

Nemůžu se pohnout, slyšel sám sebe křičet ve vzpo-mínkách.

„Není to skutečné,“ zamumlal nahlas. Vyděšeně se sesunul na zem a zabořil prsty do trávy, jako kdyby se potřeboval něčeho chytnout, aby nespadl. Celý se třásl a věděl, že se od toho srázu musí dostat pryč, i kdyby to znamenalo, že se nechá rozsápat medvědem.

Medvěd se ale vypařil a za ním se objevil Jarda, prošedivělý vedoucí serveru, a Fousek, dredatý barman z hostince U Vodního mlýna. Oba měli z celé situace legraci jako malí kluci, navzdory tomu, že Jardovi táhlo na padesát a Fouskovi bylo sedmadvacet.

„Je bílý jak stěna,“ smál se Jarda.

„Čekal jsem, že z toho útesu skočí,“ přidal se Fousek zklamaně.

Zachariášovi to vtipné nepřišlo, ale přinutil sám sebe zhluboka se nadechnout a uklidnit natolik, aby před kolegy neztratil tvář hned první den. Nebo aby alespoň získal zpátky zbytky svojí důstojnosti.

„Vyděsili jste mě.“ Zvedl se a oprašoval si kalhoty, aby se Jardovi a Fouskovi nemusel dívat do očí. Nenápadně odstupoval od okraje útesu, co nejdál to šlo, aniž by to vypadalo podezřele. Jen tak pro jistotu. Propast, kterou měl pořád za svými zády, se ne příliš úspěšně snažil dostat z hlavy.

„Ber to jako přivítání v nové práci,“ zazubil se barman. Celým jménem se jmenoval Albín Fousek, ale všichni mu tady říkali příjmením, a byl jen o pár let starší než Zachariáš. Zároveň to byl ten nejzvláštnější člověk, kterého jste mohli ve Virtuální Lhotě potkat. Na tlustých dredech měl navlečené dřevěné korálky, na krku šňůrky s vyřezávanými amulety a pod bundou s logem VirTechu, což byl předepsaný dress code všech zaměstnanců, nenosil tričko. Jak sám prohlašoval, tričko už totiž nebylo v předpisech. Stejně jako kdykoliv jindy mu hrál na tváři veselý úsměv.

Jarda ale zvážněl, protože mu neuniklo, jak je Zachariáš bledý. „Jsi v pohodě?“

„Jo.“

Nemůžu se pohnout, já se nemůžu pohnout.

Když se ta myšlenka zase jednou objevila, nebylo tak snadné se jí zbavit. Zachariáš sevřel ruce v pěst a snažil se zůstat v klidu. Na další Jardovu otázku, kterou se jeho nadřízený ujišťoval, jestli je vážně v pořádku, odpověděl jen tichým přikývnutím a sklopením hlavy.

Fousek Zachariášovy rozpaky ignoroval a zvesela pokračoval dál: „To koukáš, co všechno tady máme pro klienty, že? Jen počkej, co ještě zažiješ.“

„No, tak na to už se moc těším,“ zamručel Zachariáš ironicky. Aby změnil téma, opatrně se dotkl čela. Krev už pomalu zasychala, ale stejně mu několik kapek ulpělo na prstech. A bolelo to pořád stejně. „Je to všechno strašně skutečný.“

„Ale ve skutečnosti to není ani trochu skutečný a odehrává se to jen ve tvojí hlavě,“ pronesl Fousek po-baveně, protože měl legraci z nováčka, co se teprve pořádně seznamoval s virtuální realitou. „Časem si na to zvykneš a už ti to tak nepřijde. Budeš si tady užívat a dopřávat všechny radosti, které ti skutečný svět nemůže nabídnout.“

Zombie medvěda Zachariáš ani v nejmenším nepovažoval za radost, která by mu v realitě chyběla.

„Konec legrace, pánové, končí nám směna a za chvil-ku vypnou server,“ zavelel Jarda a vrátil Zachariášovi komunikátor, který mu vytáhl z kapsy, když ho shazoval do sklepa. On a Fousek bez váhání zmáčkli příslušné tlačítko a jen tak se rozplynuli.

To Zachariáš s opuštěním virtuálního světa nechvátal. Moc dobře totiž věděl, že ve skutečnosti ho čeká noční můra. Respektive něco horšího než noční můra, protože se to odehrávalo i přes den. Zůstat tady ale nemohl, takže stejně jako jeho kolegové ťuknul na dotykovém displeji na tlačítko odejít.

Kapitola 2

Zachariáše obejmula tma, která tentokrát byla skutečná. Neviděl a neslyšel, co se děje okolo něj, protože měl na hlavě helmu podobnou motorkářské. Tahle však navíc zakrývala oči neprůhledným hledím, její polstrování těsně přiléhalo na uši a byla vybavená tisíci senzory, které propojovaly virtuální realitu s mozkem uživatele.

Společnost Virtual Technologies, zkráceně prostě jen VirTech, uvedla na trh virtuální realitu, která na rozdíl od 3D brýlí působila přímo na nervovou soustavu. Jelikož se smysly vnímání vůbec neúčastnily, uživatel měl pocit, že události ve virtuálním rozhraní prožívá doopravdy, zatímco svoje fyzické tělo vůbec nevnímal a nepoužíval.

Zachariáš po návratu z virtuálního světa napůl ležel, napůl seděl v křesle, které jeho tělu poskytovalo dostatečnou oporu. Díky tomu neprocital celý rozlámaný.

Jen co si stáhl z hlavy helmu, ještě se ani nestihl rozkoukat v tmavé místnosti a už uslyšel Fouska, jak se smíchem vykládá poněkud přibarvenou historku o přivítání nového kolegy v práci.

Břéťa, technik, který měl právě službu, jen s pobaveným úsměvem přikyvoval, když poslouchal Fouskovo vyprávění. U toho pomáhal Jardovi sedícímu na elektrickém vozíku sundat helmu a odpojit zbytek zařízení pro vstup do virtuální reality. Protože byl Jarda kvadruplegik, nohama nehýbal vůbec a rukama jen velmi málo, do křesla se na rozdíl od ostatních zaměstnanců nepřesouval. Jeho vozík mu poskytoval dostatečnou oporu.

Zachariáš znechuceně kouknul na svoje nohy, které ležely bezvládně na černém polstrování křesla a odmítaly se pohnout navzdory tomu, že ještě před chvílí na nich stál a běhal po lese. S povzdychem si sundal náramek, co po dobu pobytu ve virtuálním světě měřil jeho životní funkce, a odložil komunikátor, který měl svoji verzi jak ve virtuálním, tak skutečném světě a obě reality propojoval. Pak se natáhl pro svůj vozík.

„Chceš pomoct?“ zeptal se Břéťa. Ani v nejmenším to nemyslel zle. Právě naopak měl nejlepší vůli být na nového kolegu milý. Jenže tou jednou prostou větou Zachariáše pořádně namíchl.

Zachariáš nesnášel, když se mu kdokoliv s čímkoliv snažil pomáhat, protože mu tím připomínal jeho vlastní nemohoucnost.

„Ne, nechci. Nepotřebuju,“ zamručel, a aby svoje slova potvrdil, přesunul se na vozík sám. Na tváři se mu usadil naštvaný a nepřístupný výraz, kterým od sebe pravidelně odháněl všechny lidi ve svém okolí, především ty, kteří mu nabízeli pomocnou ruku.

„Tak se na nás nezlob,“ pronesl Fousek a v jeho hlase snad zazníval omluvný tón, protože si myslel, že je Zachariáš naštvaný kvůli tomu vtípku na konci směny. „Vždyť to byla jen sranda.“

Na děsivý zážitek z virtuálního světa Zachariáš už pěknou chvíli nemyslel, i když se mu při něm vybavila spousta nepěkných vzpomínek. Teď ho mnohem víc trápilo, že je zase ochrnutý, nemůže se postavit na vlastní nohy a jen tak se rozběhnout a utéct od toho všeho.

„Já se nezlobím. Hezký uvítání v práci.“ Zachariáš se donutil k něčemu, co se při troše dobré vůle dalo považovat za úsměv, ale zachytil Jardův pohled. Jeho šéf se na něj povzbudivě díval a zřejmě moc dobře věděl, na co Zachariáš zrovna v tuhle chvíli myslí.

„Tak čau zítra, Břéťo. A nezapomeň zhasnout světla,“ ukončil Jarda konverzaci, zmáčkl páčku na područce svého vozíku a vyrazil pryč.

„Čau!“ mávl na něj technik, který ještě musel překontrolovat systémy a vypnout a restartovat server Virtuální Lhoty, aby byl nachystaný na zítra.

Zachariáš se taky rozloučil, zabral za kola a dohnal Jardu. Mířili dlouhou, tmavou chodbou, která sice byla prázdná, ale ve VirTechu se právě teď nacházela spousta zaměstnanců, navzdory tomu, že už bylo pozdě večer. Touhle dobou totiž využívalo virtuální realitu nejvíc klientů.

„No jasně, klidně mi vy dva ujeďte,“ zamumlal Fousek a musel popoběhnout, aby je dohnal a stihl výtah, do kterého nastoupili.

„Fakt se nezlobíš, Zachariáši?“ ujišťoval se Jarda ještě naposled před tím, než se s kolegy rozloučil před areálem VirTechu. Jeho manželka, která tu pracovala v jídelně, už na něj čekala, aby mu pomohla domů.

„Ne, v pohodě,“ pousmál se Zachariáš.

Fousek sice Zachariášovi nabízel, že ho hodí autem, kam si řekne, ale ten to odmítl. Nestál o ničí pomoc. Opět. Byl rozhodnutý poprat se s obrubníky a nastupováním do tramvaje sám. Úplně stačilo, že se mu zase bude snažit pomáhat řidič nebo nějaký přehnaně aktivní spolucestující.

Zachariáš v potemnělých ulicích ke své velké úlevě nepotkával moc lidí, kteří by na něj čuměli. Přesto se mu ulevilo až tehdy, když se za ním zavřely dveře bytu. Teprve teď byl v bezpečí schovaný před celým světem. A to bylo přesně to, co mu vyhovovalo ze všeho nejvíc. Od té chvíle, co se mu život obrátil vzhůru nohama, chtěl být jenom někde zavřený a všechno a všechny ignorovat. Nikdy by ho nenapadlo, že zrovna on dospěje do takového stavu, kdy bude sedět doma a utápět se v sebelítosti.

Když člověk může chodit, nepřemýšlí o tom. Prostě ráno vstane z postele, najde dvě stejné ponožky a ještě v polospánku doklopýtá do koupelny, kde ho teprve studená voda pořádně probere. Možná si jde zaběhat, ale většinou pobíhá tak akorát po kuchyni ve snaze spořádat co nejrychleji snídani, protože zase nestíhá. Potom chodící člověk vyrazí do práce nebo do školy, ve spěchu dobíhá tramvaj, a pokud je zrovna po dešti, nadává na uvolněné dlaždice, ze kterých jako z nášlapných min stříká špinavá voda na jeho nové boty. Nepřemýšlí o tom, že nemusí čekat na výtah, když může vyběhnout schody. Ani ho netrápí, proč má každý druhý obchod před dveřmi minimálně jeden schod a proč nějaký blbec postavil stojku s nabídkou kávy doprostřed chodníku, takže se nedá objet s vozíkem.

Zachariáš taky kdysi patřil k lidem, kteří nepřemýšlí o tom, že chodí. A jelikož o něm jeho máma vždycky tvrdila, že s ním šijí všichni čerti, protože nevydrží chvilku v klidu sedět, chodil a běhal podstatnou část svého života. Na výtah u nich v paneláku čekal jenom tehdy, když nesl mámě těžký nákup. Výšlapy po horách s kamarády absolvoval za jakéhokoliv počasí a celodenní stání a poskakování na festivalech a koncertech pod pódiem i na pódiu patřilo ke každému létu.

Patřilo. Ten minulý čas vystihoval všechno. Před rokem a půl se na konci třeťáku Zachariáš zařadil k lidem, kteří přemýšlí o tom, jak zatraceně skvělé je chodit, když ze dne na den přišel o možnost rozběhnout se.

Zachariáš neznal nikoho na vozíku a nikdy by ho nenapadlo, že něco takového může potkat zrovna jeho. Úrazy páteře a jejich následky měl odjakživa spojené tak akorát s nehodami na motorce. A na té on seděl všehovšudy dvakrát v životě.

Jenže ke zlomeným obratlům nebyla motorka potřeba, zjistil Zachariáš. Teď mohl jen závistivě koukat z okna na všechny ty pospíchající lidi, kteří můžou doběhnout tramvaj, protáhnout se dovnitř těsně před tím, než se zavřou dveře, pak si nemít kam sednout a postávat pověšení na tyči.

Zachariáš by nejspíš pořád seděl doma a bušil do klávesnice při hraní počítačových her, kdyby nějakým záhadným a neuvěřitelným způsobem nedostal práci ve VirTechu, společnosti, která před lety uvedla na trh převratnou verzi virtuální reality. Mohla za to jeho přehnaně starostlivá máma, která už se nemohla dívat na to, jak Zachariáš celé dny sedí u počítače, aniž by jevil zájem o to, co se děje okolo něj. Právě ona na něj tak dlouho naléhala, že si má najít práci, až si ji k jejímu velkému překvapení doopravdy našel.

Pravda byla taková, že to Zachariáš udělal jenom proto, aby mu máma konečně dala pokoj a přestala ho otravovat výchovnými přednáškami, že se nemá celý den hrbit u počítače a že se má snažit něco dělat. Rozeslal svůj odfláknutý životopis, kde se příliš neobtěžoval s formátováním, a motivační dopis poskládaný z toho, co našel na internetu v ukázkových textech, a považoval celou věc za vyřízenou. I on sám byl pořádně překvapený, když ho nakonec vzali do VirTechu.

Máma ještě nebyla doma z práce, takže Zachariáš využil klidu a udělal jedinou věc, která ho poslední dobou ještě těšila. Zaparkoval u počítače a pustil hru. O pár okamžiků později běhal se svou postavou po hracím poli a ve sluchátkách poslouchal zvuk střelby následovaný výkřiky vojáků. Tolik mu to připomínalo virtuální realitu! Mohl aspoň na chvíli předstírat, že je někdo jiný.

Zrovna se mu ve hře dařilo, když se v pokoji roz-svítilo.

Jakmile se přestal soustředit, padla jeho postava mrtvá k zemi, což ho patřičně vytočilo, protože už mu chybělo jen pár bodů do dalšího kola.

„Proč tady zase sedíš po tmě?“ zeptala se máma nevěřícně. Zrovna se vrátila z odpolední směny v nemocnici, kde pracovala jako zdravotní sestra. Zachariáš, kterého našla, jako tolikrát předtím, sedět pozdě v noci u počítače, ji moc nepotěšil.

„Sakra! Jsem se tě lekl!“ rozčílil se a vztekle si strhnul sluchátka z uší. Mhouřil oči před návalem světla, které najednou zaplavovalo místnost. „Teď mě kvůli tobě zastřelili!“

„Nevypadáš zastřelený. Volala jsem na tebe z chodby, že už jsem doma. Proč nejdeš spát? Vždyť je pozdě, Zachariáši. Máš si jít lehnout, pak se ráno nemůžeš vzbudit,“ vykládala se svojí typickou starostlivostí.

Zachariáš něco nespokojeně zamručel a nasadil si sluchátka zpátky na uši. Chtěl pokračovat ve hře, a vyhnout se tak dalšímu rozhovoru, protože moc dobře tušil, s čím ho bude máma otravovat vzápětí.

„Jak bylo v práci?“

Kdyby si na tu otázku vsadil, tak by vyhrál, protože se máma zeptala přesně na to, co očekával. K odpovědi se ale neměl a radši předstíral, že neslyšel.

Ticho v místnosti narušovalo jen jeho zběsilé klikání, protože narazil na nepřátele a snažil se je zastřelit.

Máma se posadila na postel a čekala, až Zachariáš odpoví. Byla trpělivá a smutně pozorovala, jak se v kolečkovém křesle hrbí u počítače. Vydržela čekat dlouho, ale nakonec se zeptala znovu: „Zachariáši, šel jsi do té práce, že jo?“

Odpověď ani tentokrát nepřicházela a ona si začala představovat ten nejhorší možný scénář, že to Zachariáš zase vzdal a celý den hrál doma hry na počítači.

„Zachariáši?“

„Jo!“ rozčílil se a praštil pěstí do stolu, ale na mámu se ani nepodíval. „Byl jsem tam. Přesně jak sis přála. Spokojená?“

„Nekřič na mě, jen jsem se tě normálně zeptala. Co ti to zase přeletělo přes nos?“ zpražila ho přísně, aby jeho vztek držela na uzdě. Ve skutečnosti ale měla radost, že byl v práci. Obzvlášť ve chvílích, kdy seděl doma naštvaný na celý svět, se zdálo, že něco takového nikdy nezvládne.

„Nic,“ zamumlal a prsty mu běhaly po klávesnici, čímž dával mámě najevo, že ho otravuje a měla by radši jít.

„Jak to tam šlo?“ vyptávala se dál, i když jí věnoval pozornost jen napůl a pořád koukal do počítače.

Zachariáš si znovu naštvaně sundal sluchátka z uší, popadl kola vozíku a otočil se. Vztekle rozhodil rukama, což tak nějak mluvilo za vše. „Hádej. Vylezl jsem z domu a všichni na mě čuměli. Když jsem se snažil nastoupit do tramvaje, málem jsem hodil hubu na chodník. Pak jsem byl v práci ve virtuální realitě a měl jsem pocit, že zase můžu chodit, abych se nakonec vrátil na svoji podělanou kriplkáru. Tak dobrý, ne? To se přece dalo čekat.“

„Broučku…“

„Neříkej mi broučku! Už jsem dospělej!“ zavrčel vztekle.

Máma se jeho nabroušenou náladou nenechala rozhodit. „Jasně, promiň. Ale líbilo se ti tam, ne?“

S odpovědí si dal Zachariáš na čas. Složil ruce do klína a nahrbil ramena. Nakonec potichu přiznal, že jo.

„No vidíš, tak to je hlavní. Na cesty do práce si zvykneš. Stačí, když si nebudeš hrát na hrdinu a necháš si občas od někoho pomoct,“ vykládala máma, protože moc dobře věděla, kde je problém.

Zachariáš se zamračil. Dalo mu to sakra práci, aby se naučil být alespoň v rámci možností soběstačný, protože nesnášel, když mu ostatní museli pomáhat. To si pak připadal jako ještě větší kripl než normálně.

„A na lidi okolo se vykašli,“ pokračovala. „Co ti říkal psychoterapeut? Lidi venku mají svoje starosti. Nečekají, až vylezeš ven, aby tě mohli očumovat.“

Zachariáš si tím nebyl jistý. Jim se to všem říkalo hrozně jednoduše, oni ochrnutí nebyli. Oni nemuseli řešit schody a obrubníky, ani čekat na nízkopodlažní tramvaj. A už vůbec na ně nikdo neházel lítostivé pohledy.

„Ale mám z tebe radost, Zachariáši. Jsem ráda, že jsi to zvládl.“

„Hm,“ zamručel, protože ho tím prohlášením máma akorát naštvala. Kdyby byl zdravý, tak by ji ani ve snu nenapadlo chválit ho za něco tak triviálního, jako bylo chození do práce.

„A co kdybys zase napsal klukům a vyrazil s nimi ven?“ navrhla máma, protože chtěla využít situace a ještě víc ho postrčit k životu, který žil před úrazem.

„Tak hele, říkalas, že mám začít postupně a zaměřit se na jednu věc. To byla naše dohoda. Našel jsem si práci, tak mě teď laskavě neotravuj ještě s dalším chozením ven,“ rozčílil se, protože mu máma tím, jak se neustále snažila mít pod kontrolou všechno, co on dělal, lezla na nervy.

„No, ale myslela jsem si…“

„Mámo, nese– neštvi mě.“

Rezignovaně si povzdychla. Dřív ho doma skoro nevídala, protože jednou byl s kamarády na výletě, podruhé v hospodě a pak někde koncertoval s kapelou. Když se před rokem a půl zranil, všechno se změnilo. K horšímu, bohužel. Místo sebevědomého a aktivního kluka, se kterým ještě občas třískala puberta, měla najednou doma nabroušenou hromádku neštěstí bez chuti do života.

„Řekneš mi aspoň, co se dělo v práci?“ zeptala se opatrně. V jejím hlase zněly obavy. Byla sice ráda, že si Zachariáš našel práci, ale její přehnaně starostlivé povaze se moc nezamlouvalo, že bude pracovat s novou technologií, o jejímž dlouhodobém vlivu na lidské zdraví zatím nikdo nic nevěděl. Zachariášovo prohlášení, že v jeho případě už stejně není co zkazit, ji tenkrát moc neuklidnilo.

„Ne,“ zamručel a otočil se zpátky k počítači.

„Dobře, tak mi to povíš někdy jindy.“ Zvedla se, protože pochopila, že jejich sociální interakce právě skončila a Zachariáš se s ní už bavit nebude. Ještě ho pohladila po zádech a doufala, že teď, když si našel práci, bude všechno lepší. Po předchozích zkušenostech se ale stejně bála, že se Zachariáš zase brzy ponoří do své letargie. Ačkoliv si moc přála, aby to jednou bylo jinak.

„Neponocuj dlouho,“ připomněla, než za sebou zavřela dveře.

Zachariáš zůstal v pokoji sám a pohled upíral na monitor, kde blikal obří nápis MISSION FAILED.

Všechno by bylo mnohem snazší, kdyby byl skutečný život jako počítačové hry. To by Zachariáš mohl začít znovu od začátku, s čistým štítem a poučený z předchozích proher.

Jenže takhle to nefungovalo.

Několikrát vztekle praštil do kola svého vozíku a přestal, až když ho rozbolela ruka. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Ve skutečném životě žádné restarty a druhé šance nebyly a on to moc dobře věděl, protože se o tom přesvědčil na vlastní kůži.

Kapitola 3

Když se ráno probudíte a vedle vaší postele stojí invalidní vozík, nemáte vůbec žádnou chuť vstávat a zvedat se. Prostě jenom chcete být zalezlí pod peřinou a schovaní před světem. Tak – a možná ještě hůř – se cítil Zachariáš, když ho budík vytrhl ze spánku.

Podíval se, kolik je hodin, a zase zabořil hlavu do polštáře. Každé ráno pro něj bylo boj se sebou samým. Vstát a čelit realitě a vlastní bezmoci, nebo se na všechno vykašlat? Ke druhé možnosti ho to táhlo víc. Zůstat doma a v práci se už nikdy neukázat prostě bylo snazší řešení, protože to znamenalo, že nebude muset opouštět byt a čelit nežádoucím sociálním kontaktům.

Tak jako už mnohokrát Zachariáše i teď svírala ohromná úzkost a strach. Ten pocit se projevoval staženým hrudníkem, až mu chvílemi připadalo, že mu někdo klečí na prsou. Děsila ho představa nadcházejícího dne, ale několik hlubokých nádechů mu pomohlo uklidnit se natolik, aby začal vstávat. Oproti předchozím dnům a týdnům se teď mohl aspoň těšit, že ve virtuální realitě bude chodit, což byla jeho první motivace.

Druhá motivace byla neodbytná máma, která mu klepala na dveře, aby se ujistila, že vstává, protože slyšela budík.

Zachariáš se odhodlaně natáhl, aby zkontroloval, že má zabrzděný vozík, a s odporem se na něj přesunul. Stálo ho spoustu sil se překonat, obléknout a odpoledne se vydat do skutečného světa, který mu připadal jako nebezpečná džungle.

Dostat se do práce by pro kohokoliv jiného byla ta nej-jednodušší věc na světě. Pro Zachariáše ne. Pro něj to byla noční můra. Jakmile totiž opustil soukromí a bezpečí bytu, začal rozlišovat dva typy lidí. Jedni na něj blbě čuměli a prohlíželi si ho jako zvířátko v zoo. Druzí předstírali, že ho nevidí, a div si nevykroutili krky, jak se snažili koukat na opačnou stranu.

Zachariáš věděl, že si jich nemá všímat, ale pořád mu to moc nešlo. Přesto měl tentokrát celou situaci relativně pod kontrolou. Tedy alespoň do té doby, dokud se před ním cestou na tramvaj neobjevila známá postava v zelené bundě s kapucí na hlavě.

Sakra!

Kdyby Zachariáš mohl chodit, prostě by přeběhl na druhou stranu ulice, nebo by kolem dotyčného prošel a doufal, že si ho nevšimne. Jenže Zachariáš seděl na vozíku, kvůli kterému byl tak trochu nepřehlédnutelný, tudíž ani nedoufal, že by se mohl střetu vyhnout.

„Erby,“ zajíkl se mladík v kapuci, když přímo naproti sobě zaregistroval Zachariášovu přítomnost, a z tváří se mu vytratila všechna barva.

„Richarde,“ odvětil chladně Zachariáš. Už dlouho mu nikdo neřekl přezdívkou, která byla zkráceninou jeho příjmení Erban.

Zastavili se naproti sobě a rozpačitě na sebe koukali. Kdysi dávno se vídali denně a byli nerozlučná dvojka. Teď nevěděli, co si říct, protože naposled spolu mluvili před čtvrt rokem, když se Richard jednoho červencového dne snažil popřát Zachariášovi k jeho devatenáctým narozeninám. Dopadlo to tak, že mu Zachariáš vynadal, otituloval ho pořádně sprostými nadávkami a vyhodil z bytu.

Sídliště bylo malé a Zachariáš předpokládal, že jakmile začne opouštět byt častěji jak jednou za měsíc, dřív nebo později na Richarda narazí. Upřímně ale doufal, že to bude spíš později, takže na dnešní setkání nebyl připravený.

„Kam jdeš, Erby?“

„Nejdu. Jedu,“ odsekl Zachariáš nabroušeně. Jindy by mu to bylo jedno. Sám mezi slovesy chodit a jet nedělal rozdíl. Pokud ale šlo o Richarda, tak tomu to moc rád vmetl rovnou do ksichtu. Při pohledu na Richarda se Zachariášovi až příliš bolestně vybavovala událost, která skončila roztříštěnými obratli, vozíkem a podělaným životem.

„Já… Promiň, Erby. Nechtěl jsem… Já… Nečekal jsem, že tě tu potkám,“ koktal Richard.

„To víš, i kripl se občas musí provětrat. Uhni mi z cesty, chvátám.“

„Mohl bych tě kousek doprovodit? Že bys mi řekl, jak se máš.“

„Tak snad vidíš, jak se mám, ne? Pořád stejně na hovno!“ Zachariáš rozhodil rukama a pak se, ve snaze co nejdřív ukončit tenhle rozhovor a zmizet z nepříjemné situace, rozjel tak rychle, až mu Richard musel uskočit z cesty.

„Erby, prosím.“ Richard změnil původní směr a šel teď Zachariášovi po boku. Znamenalo to sice, že musel balancovat na hraně obrubníku, protože mu Zachariáš nehodlal nechat na chodníku víc prostoru, ale nevzdával to tak snadno. „Proč mi aspoň někdy neodepíšeš na zprávu?“

„Nech mě být, Richarde.“

„Nemůžeme si promluvit? Zajdeme na pivo.“

„Ne.“

Zachariáš se upřeně díval před sebe a naštěstí už byl na dohled zastávky. Kdyby se ale Richard rozhodl nastoupit do tramvaje s ním a dál ho otravovat, neměl by možnost se ho zbavit. Zachariáš nesnášel svoji neschopnost utéct a byl o to víc naštvaný na Richarda, který mu ji svou přítomností připomínal.

„Mohl bych pro tebe něco udělat?“

„Mohl bys mě nechat na pokoji,“ zavrčel Zachariáš vztekle. „A jestli se okamžitě neotočíš a nepůjdeš si po svým, tak začnu křičet.“

„Jak křičet?“

„Třeba pomoc zloděj.“

„To bys neudělal.“

Zachariáš povytáhl obočí. „Riskneš to? Komu si myslíš, že lidi okolo uvěří? Tobě, nebo kriplovi?“

„Erby, já…“ začal Richard, ale Zachariášův pohled byl nesmlouvavý, takže větu dokončil úplně jinak, než měl původně v plánu: „Rád jsem tě viděl.“

„Já tebe ne.“ Zachariáš si nenechal ujít příležitost, jak dát ještě naposledy Richardovi najevo, že o jeho soucit nestojí a jejich kamarádství je definitivně u kon-ce. Cítil Richardův pohled v zádech, ale neotočil se. Vší silou zabral za kola vozíku a doufal, že brzo přijede jeho tramvaj a řidič ho nebude při nastupování obskakovat jako největšího chudáka.

Když dorazil do práce, byla jeho nálada zkažená setkáním s Richardem trochu lepší. To v praxi znamenalo, že na všechny okolo sebe přestal vrhat naštvané pohledy a dokázal se tvářit, jako kdyby žádný Richard nikdy neexistoval. Což bylo paradoxní, protože kdyby Richard neexistoval, on by teď mohl chodit.

Zachariáš se prokázal na vrátnici VirTechu zaměstnaneckým průkazem a nechal se prošacovat ochrankou, aby byl vpuštěn do areálu. Ve tváři namakaného muže v bundě se žlutým nápisem security viděl Zachariáš rozpaky, jako kdyby mu bylo nadmíru nepříjemné dotýkat se vozíčkáře. Díky tomu byl ušetřen dlouhé kontroly, kterou jinak ochranka věnovala chodícím zaměstnancům.

V budově C vyjel výtahem do čtvrtého patra, kde se nacházelo jeho pracoviště. V místnosti pro vstup na server pojmenovaný Virtuální Lhota seděl u počítače technik.

„Ahoj,“ pozdravil ho Zachariáš.

„Čau, chceš pomoct?“ otočil se od monitoru Roman, který měl zrovna službu. Vypadal znuděně, protože celá jeho práce spočívala v tom, že kontroloval, jestli systém nehází nějakou chybu a na serveru všechno běží tak, jak má. Zpestřením jeho práce bylo, když někoho ze zaměstnanců posílal do virtuálního světa.

„Nechci,“ zamručel Zachariáš nevrle a už se těšil na chvíli, kdy si tady kolegové na jeho přítomnost zvyknou a přestanou mu neustále nabízet pomoc. Pak se nedočkavě přesunul z vozíku do křesla a připnul si na zápěstí náramek, který mu hlídal životní funkce.

„Mohl bych skočit hned?“ zeptal se a pohrával si v rukách s helmou.

Skočit bylo interní označení pro vstup do virtuální reality a Zachariáš pořád nepřišel na to, kde se vzalo, protože celý proces neměl se skákáním vůbec nic společného.

Roman zavrtěl hlavou. „Kdyby záleželo na mě, tak klidně, ale předpisy jsou předpisy. Směna ti začíná až za pět minut,“ pronesl nekompromisně a otočil se zpátky k monitorům. „Tak to ještě chvilku vydrž, protože každá minuta téhle srandy stojí dost peněz.“

Čekání bylo nekonečné. Zachariáš chvíli sledoval svoje nehybné nohy a vozík stojící vedle, pak se rozhlédl po místnosti. Obsazená byla ještě dvě další křesla, ve kterých seděly holky, které se ve Lhotě staraly o virtuální koně. Zachariáš poznal Vandu, protože vedle sebe taky měla přistavený vozík. S tou druhou ještě neměl tu čest se během svého zdejšího krátkého působení potkat. Třetí člověk, který byl zrovna ve Virtuální Lhotě, byl její šéf Jarda, který však neseděl v křesle, ale na svém vlastním vozíku.

Virtuální realita Zachariášovi, Vandě i Jardovi poskytovala možnost znovu se pořádně hýbat. Ale jak bylo Zachariášovi hned při nástupu řečeno, VirTech nebyl žádná charita a takové příležitosti dával jen těm, kteří mohli být společnosti nějak přínosní.

„Tak už?“ zkusil to znovu.

„Ještě ne,“ zavrtěl Roman hlavou a ani se neotočil.

Teprve po dalších dvou minutách mu technik podal komunikátor, malou černou krabičku připomínající mobil, která byla jediným spojení mezi virtuálním a reálným světem, a povolil mu začít pracovat.

Zachariáš si kabelem připojil komunikátor k helmě a tu si pak nasadil na hlavu. Šlo to poněkud ztěžka, protože těsně doléhala k hlavě a její polstrování mu tlačilo na uši, takže neslyšel ani neviděl nic, co se dělo okolo. Pak už stačilo jenom zmáčknout vystouplé tlačítko na boku helmy a Zachariáš konečně skočil do virtuálního světa.

Kapitola 4

Žádný převratný ani okouzlující zážitek se při přechodu z jedné reality do druhé nekonal. Bylo to, jako kdyby Zachariáš mrknul. V jednu chvíli ho obklopovala tma uvnitř helmy. V další seděl na podlaze ve stroze zařízené místnosti s dlouhými zářivkami na stropě a v ruce svíral komunikátor tak, jak ho držel ve skutečnosti. I oblečení tu měl stejné jako v realitě.

Jediný a zásadní rozdíl byl v tom, že tady Zachariáš pohnul nejdřív jednou nohou, pak druhou a užíval si ten zatraceně skvělý pocit.

Postavit se na nohy ale nebylo tak jednoduché. Zachariáš ve skutečnosti chodit nemohl, takže si jeho mozek odvykl dělat takové pohyby. Jelikož ale chůze byla jinak něco naprosto běžného, dalo se s tím pracovat.

Zachariáš schoval komunikátor do kapsy a pak si klekl na všechny čtyři. Připadal si jako nemehlo a byl rád, že je tady v tuhle chvíli sám. Představoval si, jak se zvedá, a ze všech sil se soustředil na každý pohyb. Jarda mu sliboval, že si časem zvykne a každý další přechod do virtuálního světa už bude snazší a snazší.

Když se Zachariáš postavil, připadaly mu jeho nohy hrozně vratké a nejisté, takže se po místnosti nejdřív prošel tam a zpátky, aby si zase přivykl na zapomenutou činnost. Vydržel by klidně hodiny jen tak chodit ode zdi ke zdi, ale musel taky pracovat.

Hodil na sebe tmavou bundu s logem VirTechu a svým jménem, kterou vytáhl ze skříně v rohu místnosti. Pak otevřel dveře, na nichž zvenčí visela cedule Personál, a vyšel ven.

V chodbě plné prachu a opadané omítky bylo na mnoha místech strhané dřevěné obložení a zašlé květované tapety na zdech taky nedržely zrovna pevně. Několik dveří viselo sotva na jednom pantu a hrozilo, že každou chvíli vypadnou úplně.

Zachariáš se přidržoval otlučeného zábradlí a soustředil se na to, jak klade jednu nohu za druhou na rozvrzané schody. Musel si dávat pozor, aby dolů nesletěl po hlavě, protože po schodech už nešel věky.

Hala v přízemí byla stejně otlučená a zdemolovaná jako zbytek hostince U Vodního mlýna. Pod obrovským křišťálovým lustrem ležely úlomky skla, které Zachariášovi křupaly pod botami. Když sem dvoukřídlými dveřmi vnikl průvan, lustr se vždycky nebezpečně zakymácel a vypadal, že se co nevidět zřítí.

Venku před staře vyhlížející budovou ale na Zachariáše čekal hotový ráj. Obloha byla bez mráčku a sluníčko příjemně hřálo. Hostinec, okolo kterého se krčilo pár malých, pobořených domečků, stál na úbočí vysoké hory a vedle něj protékala řeka. Voda točila lopatkami nedalekého mlýna, který dal hostinci jméno, a o kus dál se ze skály řítila dolů.

Na sráz se Zachariáš raději moc nedíval. Včerejší zážitek, kdy ho pronásledoval polomrtvý medvěd, mu úplně stačil. Z té výšky se mu pořád točila hlava, takže nedokázal ocenit krásný výhled na řeku klikatící se údolím.

„Jak to, že ještě nejsi u stánku?“ ozvalo se za jeho zády.

Zachariáš se vyděšeně otočil.

Mezi dveřmi tam stál vedoucí Virtuální Lhoty Jarda, s rukama přísně založenýma na prsou, a při pohledu na Zachariášův provinilý výraz se hlasitě rozesmál.

„V klidu, prosím tě. Čau.“ Jarda k němu došel, poplácal ho po zádech a postrčil na pěšinu. „Připraven na práci?“

„Myslíš na stání ve stánku a nicnedělání?“

„Jo, přesně to myslím,“ přitakal Jarda. „Ten včerejšek je v pohodě? Zdálo se mi, že jsi byl vyděšenější víc, než bys měl být po tom, co tě prohnal zombie medvěd.“

„Ty víš, jak vyděšený má být člověk, kterýho honí zombie medvěd?“ povytáhl Zachariáš obočí, ačkoliv mu bylo jasné, že tady by se neměl divit ničemu. Zároveň se svou otázkou vyhnul odpovědi na to, jestli je v pohodě.

„No jasně!“

„Ale příště si takový fóry nechte pro klienty.“

„To nemůžu slíbit. Víš, jaká je tady někdy nuda?“ smál se Jarda. „Takže všechno v pohodě?“

„Jo.“

Společně šli po cestě vedoucí z opuštěné vesnice, která obzvlášť v podvečer při západu slunce vypadala strašidelně. Chvíli kráčeli mlčky a oba si užívali ten prostý fakt, že stojí na vlastních nohách.

„Ty, Jardo,“ osmělil se Zachariáš, aby svému nadřízenému položil otázku, „na personálním říkali, že konečný výběr nových zaměstnanců byl na vedoucích jednotlivých serverů. Proč sis na tu práci vybral zrovna mě? Je to strašně primitivní a zvládl by to přece kdokoliv.“

Jarda si dal s odpovědí na čas. „Chceš dojemnou historku o tom, jak jsem chtěl dát klukovi na vozíku šanci, nebo pravdu?“

„Pravdu. A aby bylo jasno, já tady nechci být jenom kvůli tomu, že mě lituješ. Zrovna od tebe bych to nečekal.“

„Podívej, tvoje práce tady je primitivní a nudná. Klidně by tam celou dobu mohl stát naprogramovaný robot, ale lidi mají radši, když je tam člověk. Dřív to bylo moje místo a strávil jsem na něm pět let od chvíle, co Lhotu spustili. Když mě povýšili, za tři měsíce se mi tam vystřídali čtyři lidi, protože se prostě nudili. A já nemám čas pořád běhat po pohovorech, zaučovat nováčky a vysvětlovat šéfům, že zase potřebuju někoho nového. Tak jsem přemýšlel, proč já jsem tu vydržel a oni ne. A přišel jsem na to, že potřebuju někoho, kdo se tu nebude nudit. Někoho jako jsem já. Tebe.“

Zachariáš pochopil: „Někoho, kdo ve skutečným světě nemůže chodit, takže bude rád, že tady může, a nebude si vymýšlet, že chce nějakou dobrodružnější pozici.“

„Přesně tak. Nebudu ti lhát, Zachariáši. Servery s virtuální realitou nabízí spoustu zajímavých zážitků pro klienty i zaměstnance, ale tohle,“ Jarda rozhodil rukama, „není nic extra. Nebudeš objevovat svět a většinu času strávíš nudnou a nezajímavou prací. Ale je to tu docela velké a já ti tímhle dávám možnost se na pár hodin denně zvednout z vozíku. Na oplátku čekám, že tu chvíli vydržíš a nepřijdeš po pár dnech, že chceš jinam.“

Dorazili k malé dřevěné boudě, která se krčila ve stínu pokroucených borovic. Tohle bylo Zachariášovo stanoviště. Tady odpoledne postával, točil zmrzlinu, pomáhal a radil klientům, vydával mapy a krabice s indiciemi na různé hry a občas někoho doprovodil na procházku do hor. Večer se pak přesunul do hostince, kde hrál v baru na kytaru.

Přesně jak říkal Jarda, byla to vážně, ale opravdu vážně nudná práce. Jenže Zachariáš tu mohl chodit a nadto měl ještě krásný výhled na stříbrné jezero, které se rozkládalo v údolí pod vodopádem a vytékala z něj klikatící se řeka mizící za obzorem. Takže si nestěžoval.

Jarda se usadil na lavičku a sledoval Zachariáše, jak si otvírá stánek a chystá ceduli s nabídkou zmrzliny a pití.

„Ještě mě tak napadlo, jestli se můžu zeptat,“ začal Zachariáš nesměle.

„No?“

„Proč sem lidi chodí, když snad všechno, co je tady, můžou mít víceméně i ve skutečném světě? Nebo můžou jít na nějaké jiné servery, které jsou mnohem zábavnější. Přece sem nechodí jenom kvůli příšerám a tomu rádoby apokalyptickému prostředí, ne?“ Zachariáš dokázal pochopit, proč někdo chodí do Válečné zóny, kde se daly prožít skutečné historické bitvy, nebo do simulátorů her. Návštěva Virtuální Lhoty, kde chcípl pes, mu však nešla do hlavy.

„Představ si, že máš tolik peněz, až nevíš, co s nimi. Tak proč je nevyhazovat za výlety do virtuálního světa? Sem chodí znudění milionáři, kterým se nechce kvůli cestě do přírody opouštět luxusní dům, manažeři, co se chtějí někam nenápadně zašít s milenkou, lidi, kteří jsou od sebe v realitě příliš daleko. A hlavně staré penzistky, které nemají nic lepšího na práci. Ty jsou nejhorší, tak si na ně dávej bacha.“

Zachariáš pokrčil rameny a pořád mu to nedávalo moc smysl. Nikdy neměl tolik peněz, že by nevěděl, co s nimi. Napadal ho milion způsobů, jak takové jmění utratit smysluplněji.

„Podívej, lidi jsou ochotní za tohle platit a ty díky tomu máš práci, tak si připrav virtuální zmrzlinu a moc nepřemýšlej nad tím, proč to tak je,“ zakončil Jarda svoje vysvětlování, které toho vlastně ani moc nevysvětlilo. Pak se zvedl, ujistil se, že Zachariáš ví, co má dělat, a nechal ho tam.

Pracovní nudu nejdřív přerušil mladý pár, který si vyžádal bednu s důkazy a policejní spis. Zachariáš jim vyhověl a pak je sledoval, jak sedí na lavičce u stánku a nad něčím se dohadují. Byla to jedna z mnoha her, kdy klienti dostali indicie a měli ve Virtuální Lhotě po něčem pátrat a plnit úkoly. Mohli si zahrát nějakou únikovou hru ve skutečném světě, ale přišli sem, aby nějakým netradičním způsobem oslavili třeba narozeniny, výročí… nebo uplatnili svatební dar. Zachariáš nad tím víc nepřemýšlel. Jak říkal Jarda – díky takovým lidem měl práci.

Dvojice skončila s dohadováním, sbalila indicie a vydala se pátrat do pobořené, opuštěné vesnice, která měla evokovat postapokalyptický svět. Tak to aspoň stálo v propagačních materiálech. Zachariáš měl pocit, že je celý tenhle svět poněkud odfláknutý, a hlavou se mu honilo několik nápadů, jak to tady vylepšit. Někdy třeba sebere odvahu a navrhne je Jardovi.

Potom se objevil nabroušený chlápek v červené kšiltovce, kterého se za loket přidržovala odbarvená blondýna. Zachariáš si pomyslel, že je tu dneska nějak rušno, což nespíš bylo tím, že byl pátek.

„Vanilkovou zmrzlinu,“ štěkl chlápek bez pozdravu.

Zachariáš poslušně splnil jeho přání a po zmrzlině se natáhla odbarvená blondýna, která svého přítele – nebo spíš milence – odměnila polibkem na tvář.

„A ještě čokoládovou,“ přišel další nerudný rozkaz.

„Něco dalšího?“ zeptal se Zachariáš slušně, když mu podával zmrzlinu.

„Fuj, to je hnus!“ rozčílil se chlápek, jen co svoji objednávku ochutnal. Kornoutkem nahoru ji připlácl Zachariášovi na pult a blondýnka, která se nasupeného muže přidržovala za loket, se hloupě zahihňala.

Zachariáš už se zhluboka nadechoval, protože ten pult před chvilkou vyleštil a odmítal si tohle chování nechat líbit. Pak ale přesně podle hlesla „náš zákazník, náš pán“, které mu do hlavy vtloukali na školení, pokorně svěsil ramena a prohlásil: „Omlouvám se, pane.“

Muž si odfrkl. Ve virtuální realitě si jenom představoval, že líže zmrzlinu, zatímco mu obří superpočítače posílaly signály do mozku, ale i tak s tím měl zřejmě problém.

Dvojice s nosy nahoru zamířila pryč a Zachariáš na ně v ne příliš dospělém gestu vyplázl jazyk. Pak se ozval hlasitý dívčí jekot. Zachariáš se vyděsil a honem začal přemýšlet, co by měl udělat. Po chvíli mu ale došlo, že to bylo součástí scénáře, který si od něj vyžádala mladá dvojice. Zřejmě už narazili na nějakou překážku a bylo jenom na nich, jak si to vyřeší.

Sklonil se pod pult a hledal hadr na utření zmrzliny, která v teplém počasí rychle tála. Zrovna přemýšlel, že ho trochu děsí, jak moc je virtuální svět podobný tomu skutečnému, když se nad ním ozvalo tiché a nesmělé: „Je tu někdo?“

Vyskočil na nohy, aby obsloužil dalšího nafoukaného zákazníka, a počítal s tím, že to za ten špinavý pult pěkně chytne. Že před sebou uvidí drobnou dívku v dlouhých bílých šatech, která se na něj usmívá, ani v nejmenším nečekal.

Mohlo jí být okolo dvaceti. Její vlasy měly takovou tu nijakou barvu mezi hnědou a blonďatou, ale když se jí v nich odrazilo sluníčko, byly zlaté jako lán obilí. Padaly jí do obličeje a ona si co chvíli strkala dlouhé, neposedné prameny za ucho.

Zachariáš měl v první chvíli pocit, že se dívá na vílu, kterou někdo naprogramoval jako součást fantasy rozšíření Virtuální reality, v rámci kterého tady občas pobíhali jednorožci a další magické bytosti. Dívce se ale u pasu houpal komunikátor, takže nemohlo být pochyb o tom, že je to skutečná klientka.

„Dobré odpoledne,“ pronesla vesele a v její tváři nebyla ani stopa po nějaké povýšenosti.

Ona neví, že jsem ochrnutý a kouká na mě úplně normálně, blesklo Zachariášovi samou radostí v hlavě a na tváři se mu objevil pitomý výraz. Všichni ostatní klienti ho přehlíželi, jako kdyby neexistoval, ale ona si ho se zájmem prohlížela a snad ani nemrkala, jak upřeně na něj koukala.

Kdy naposledy se na Zachariáše někdo podíval a neviděl v něm ochrnutého chudáka nebo poskoka ve virtuálním světě?

„Ještě jsem vás tady nepotkala. Jste tu nový?“ zeptala se po chvíli ticha, protože Zachariáš byl tak vyvedený z míry, že se neměl k tomu, aby pozdrav opětoval.

„Jo. Teda ano. Já… Včera jsem nastoupil,“ zakoktal rozpačitě, protože její otázka pro něj byla dalším překvapením. Během svého krátkého působení tady od klientů zatím slýchal jenom rozkazy, stížnosti a chvástání, ale jeho maličkost nikdo nebral v potaz. Až ona.

„A hodláte se zdržet déle než ti před vámi? Nebo bude pan Jaroslav příští týden zase nadávat a hledat náhradu, a tudíž nemá cenu se s vámi seznamovat?“

Dělala si z něj srandu a škádlila ho, to Zachariáš z tónu jejího hlasu pochopil hned. „Hodlám se tu zdržet,“ usmál se.

„To před vámi říkali všichni,“ prohlásila a pohodila hlavou. Od kohokoliv jiného by to vypadalo jako gesto plné pohrdání, po kterém se otočí a odejde, ale ona se usmála a mrkla. Pak se natáhla přes pult a podala mu ruku. „Já jsem Anna.“

„Zachariáš,“ představil se a lehce stiskl její dlaň ve své. Měla drobnou, jemnou ruku s krátkými nenalakovanými nehty bez šperků a bez hodinek.

A taky byla velmi všímavá.

„Kde jste předtím pracoval? Máte dlaň plnou mozolů.“

Zachariáš překvapeně vytřeštil oči. To se do virtuální reality přenášely i takové detaily? A co na to měl Anně říct? Že se rok a půl válel v nemocnicích nebo doma a ty mozoly má od invalidního vozíku? Při té představě mu přeběhl mráz po zádech. Jen zamumlal, že pracoval „tak různě“, a Anna už se dál nevyptávala.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4