Obsah

1. JSEM PETRA A VYHRÁLA JSEM VELKÝ GLÓBUS

2. KLUKY PORÁŽELA O DVĚ VTEŘINY

3. STAVĚLA JSEM BUNKRY A PLIVALA JSEM

4. KDYŽ NECHTĚLA ŠATY, VYTÁHLA JSEM VAŘEČKU

5. MĚLA POŘÁDNOU RÁNU. KDYŽ MI JEDNU FLÁKLA, CÍTIL JSEM TO

6. KDYŽ SE NĚCO SEMLELO, BYLA JSEM U TOHO

7. OSTATNÍ SE TĚŠILI DO TEPLA, ONA ŠLA STAVĚT SKOKY

8. KDYŽ CHCEŠ VÍTĚZIT, NEJDŘÍV SE NAUČ PROHRÁVAT

9. OTEVŘELA ÚSTA A JEN JSEM ZÍRAL

10. TATÍNKU, TEĎ NEMŮŽEME SKONČIT

11. POMOHLO JÍ DOBRODRUŽSTVÍ VE FRANCII

12. POKUD CHCETE LYŽOVAT, ZAPLAŤTE SI TO

13. KDYŽ NEJSI DOST DOBRÝ PRO STÁT, BUDEŠ DĚLAT PRO MĚ

15. BUDU TĚ NAHÁNĚT S PISTOLÍ PO LIPTOVSKÉM MIKULÁŠI

16. MANŽELKA ŘÍKALA, ŽE MI HRABE

17. TOČÍ REKLAMY, ABY MOHLA LYŽOVAT

18. KDYŽ NEBUDOU VÝSLEDKY, MŮŽEME JÍT HRÁT PIŠKVORKY

19. BUDE NEJLEPŠÍ NA SVĚTĚ

20. MISTRYNĚ SVĚTA? VĚDĚLA JSEM TO DŘÍV NEŽ OSTATNÍ

21. NA MOTORCE MÁ TEP JAKO V CÍLI SLALOMU

22. CHTĚL JSEM VYZKOUŠET LYŽAŘSKOU FORMULI 1

23. DOBRODRUH A KOMINÍK, KTERÝ NOSÍ ŠTĚSTÍ

24. LIVIO MĚL KLAPKY NA OČÍCH, BRAL MĚ JAKO STROJ

25. BYL JSEM HROMOSVOD MEZI PETROU A LIVIEM

26. PŘED DRUHÝM KOLEM RADŠI NEČURÁM

27. ANDREAS VAŘIL, S PÉŤOU JSME MYLY NÁDOBÍ

28. NEMÁM RÁDA FALEŠNÉ ÚSMĚVY

29. TO NENÍ PETRA, ALE JEJÍ SESTRA

30. NEJRADŠI KRADLA SLANINU

31. KABELKY JSOU VYHOZENÉ PENÍZE, RADŠI SI KOUPÍM MOTORKU

32. LUJZA MÁ NEJLEPŠÍ TETU NA SVĚTĚ

33. MODELKA S AMERICKÝM ÚSMĚVEM

34. KDYŽ ODHODILA PROSTĚRADLO, HOKEJISTI BYLI V ŠOKU

35. PŘED ZÁVODEM SI DÁME PUSU, JAKO BY ŠLA DO PRÁCE

36. DEJTE MI UŽ VŠICHNI POKOJ!

37. VÍTĚZÍ SLOVENKA? PRO VELKÉ TÝMY JE TO POTUPA

38. KDYŽ SPADNU, JSEM V ŠOKU A TŘESU SE

39. TŘIKRÁT SDRÁTOVANÁ ČELIST, ALE CHCI ZÁVODIT

40. DEN, KDY BY BYLO LEPŠÍ SE NEROZJET

41. PETRA SE TRÁPILA, NESEDĚLY JÍ LYŽE

42. CHAOS V HLAVĚ, STRACH MI PARALYZOVAL TĚLO

43. BYL JSEM ŠŤASTNÝ, I KDYŽ JSEM NEROZUMĚL, O ČEM SE MLUVÍ

44. LIVIO PRACOVAL DO ROZTRHÁNÍ TĚLA

45. JAK JSTE MOHLI S LIVIEM ZÍSKAT VELKÝ GLÓBUS?

46. JSEM NEPŘEDVÍDATELNÝ A PRACUJI DVACET HODIN DENNĚ

47. PETRA ROZHODLA. SKONČILI JSME

48. PSYCHICKY JSEM SE ZHROUTILA. BYLO TOHO DOST, UŽ TO S NÍM NEZVLÁDNU

49. STYDĚL JSEM SE, ŽE JSME JÍ VÍC NEDŮVĚŘOVALI

50. UŽ JE TO MLADÁ ŽENA S NÁZOREM

51. PO ZÁVODECH MĚ STRAŠNĚ BOLÍ HLAVA

52. KDYŽ VYPUSTÍ PÁRU, TAK SE VŠÍM VŠUDY

53. NOVÝ TRENÉR? MÁLEM MI PRASKLA HLAVA

54. MŮŽEŠ V TÝMU ZŮSTAT, JAK DLOUHO CHCEŠ

55. KUPA DIAMANTŮ? RADŠI PETRA

56. NEBUDU SE SCHOVÁVAT ZA STROM

57. NEJHORŠÍ JE STRACH, POTŘEBUJI SE HO ZBAVIT

58. DO SKLÁDAČKY CHYBĚL POSLEDNÍ DÍLEK

59. JEDNA ŠANCE, JEDEN VÝSTŘEL

60. SORRY, NEJSEM TO JÁ, ALE NEUMÍM TO OVLÁDAT

61. MOJE ÚLOHA? MUSÍM PO VŠECH POKLÍZET

62. CO PO KARIÉŘE? HROT ÚTOKU NEBO CIRKUS

63. JE NEJLEPŠÍ I BEZ MÉ ANGLIČTINY

64. TÁTA POŠLE HODNĚ LIDÍ K ČERTU

65. BUĎ RÁDA, ŽE MÁŠ CO PODEPISOVAT

66. ŽÁDNÝ MEDIÁLNÍ TRÉNINK, JEN PŘIROZENOST

67. JE ZVLÁŠTNÍ, KDYŽ LIDÉ V MOJÍ BLÍZKOSTI PLÁČOU

68. MALÝ GLÓBUS V PŮLCE LEDNA. NEUVĚŘITELNÉ

69. ODVÁŽNÉ DĚVČE S VELKÝM SRDCEM

70. SEZONA S ÚSMĚVEM NA KONCI

DOPŘÁLA NÁM POTĚŠENÍ I INSPIRACI

Petřiny úspěchy a výsledky

Juraj Berzedi a Petra Vlhová

Petra

Moje cesta k velkému glóbu

Copyright © Juraj Berzedi, Petra Vlhová, 2021

All rights reserved

Translation © Jakub Hladík, 2022

ISBN 978-80-242-8610-5

Moje cesta za nejvzácnější trofejí

Petra Vlhová

1.
JSEM PETRA A VYHRÁLA JSEM VELKÝ GLÓBUS

V sezoně 2020/2021 jsem prožívala peklo. Metody trenéra Livia Magoniho byly drastické. Dlouho jsem zatínala zuby a byla jsem ticho. Nepřiznám, že nemůžu, nebyla bych profesionálka.

I když jsem toho měla opravdu dost, bála jsem se mu něco naznačit. Když jsem se přece jen odhodlala a upřímně mu řekla, že jsem unavená, že to nezvládám, hned mě odbyl.

„Dobře, pokračujeme,“ řekl.

Už mě spíš ničil, než posouval vpřed. Neznal hranici a já ztrácela chuť do lyžování.

Vždy když se podívám na velký glóbus, vybaví se mi všechno, co jsem pro něj musela obětovat. Vzpomenu si na bolest, pláč i radost. I na velkou krizi, která trvala přes měsíc. Vůbec mi nešel obří slalom a nevěděli jsme, co se děje. Livio byl nervózní a na všechny tlačil.

Po hrozivých pádech dvou dívek v super-G ve Val di Fassa jsem všechno hodila za hlavu. Nezískám velký glóbus? No a co. Důležité je, že jsem zdravá. Můžu ho vybojovat za rok či za dva. A možná nikdy. I takový je sport. Jsou v něm vítězství i pády, proto je tak pěkný.

Jsem však bojovnice a nakonec jsem ho získala. Trofej sama o sobě je velká a těžká. Je křišťálová, nádherná, ale pro mě má hlubší význam. Je to ocenění za celou sezonu, za všechny okamžiky. Budu je nosit v paměti do konce života.

Velký glóbus mám ve svém pokoji, hned vedle dvou malých glóbů. Zatím nemáme vitrínu. Některé trofeje leží na zemi v obýváku, už se začínají kupit. Jen nevím, jestli tu vitrínu smontovat, protože co když přestanu vyhrávat a už nepřidám další, pomyslela jsem si.

K velkému glóbu mi předali obyčejný kufřík, který nic nevydrží. To mě překvapilo. Okamžitě jsem si koupila kvalitní a odolnější kufr. Mohla bych ho shodit i z prvního patra a měl by vydržet, ale raději to nebudu zkoušet.

Zjišťovala jsem, co by se stalo, kdyby se glóbus rozbil. Měla bych smůlu, další bych nedostala. I proto na něj dávám velký pozor, zvláště když ho vytahuji z kufru. Uvažovala jsem i nad replikou, kdyby ho chtěl někdo vidět nebo se s ním vyfotit.

Je to nejcennější materiální věc, kterou vlastním. Hodně lidí se mě ptá, co je víc – medaile z mistrovství světa, olympiády nebo velký glóbus?

V sezoně 2021/2022 jsem získala zlatou olympijskou medaili ve slalomu. Je to těžké porovnávat. Olympiáda je o jednom dni a jednom závodě. Může to vyjít, ale také nemusí. Po mentální stránce je olympiáda náročnější. Velký glóbus odráží celou sezonu a různé disciplíny. Sportovec musí být všestranný, fyzicky i psychicky silný. Rozhoduje mnoho faktorů.

Kdyby mi někdo před šesti lety řekl, že jednou vyhraju velký glóbus i olympijské zlato, nevěřila bych mu. Zdálo se to nereálné, nemožné, nemáme na to rozpočet ani lidi.

Ale všechno jde, když tomu začnete věřit. Postupně, ne hned. Šla jsem za svým snem a stal se skutečností. Dívka ze Slovenska to dokázala.

Uvažovat jsem o tom začala až po příchodu Livia. Viděl ve mně obrovský potenciál. „Máš na to, abys jezdila všechny disciplíny. A v každé můžeš zvítězit,“ říkal.

Nejprve jsem si myslela, že se zbláznil, ale postupně jsem tomu začala věřit. Jedna věc je věřit, ale až když si to potvrdíte na tréninku a závodech, uvědomíte si, že je to reálné.

V sezoně, ve které jsme poprvé dělali rychlostní disciplíny, jsme zjistili, že i ve sjezdech a super-G jsem rychlá. Jako by nám to potvrdilo, že můžeme zabojovat o velký glóbus. Rozhodli jsme se, že pojedeme všechny závody a uvidíme, co z toho bude.

Nakonec to dopadlo tak, že mi gratulovala i paní prezidentka. Bylo pár hodin po slalomu v Lenzerheide, už jsme slavili, padly nějaké skleničky šampaňského. Najednou manažerovi Rišovi Galovičovi zazvonil telefon. Už jsem byla v náladě, tak mu říkám: „Dej mi to, já to vezmu.“ Netušila jsem, kdo volá.

Prosím? Najednou se na druhé straně ozvalo: „Dobrý den, tady je prezidentka Slovenské republiky Zuzana Čaputová.“

Byla jsem mile překvapená a šťastná. Prezidentka nevolá jen tak kdekomu. Chvíli jsem byla ticho, pak jsem pozdravila a už jen poslouchala a děkovala. Bylo to příjemné, velká pocta. Paní prezidentku mám moc ráda, je mi sympatická.

Prožívala jsem nejkrásnější okamžiky v životě. Měla jsem se jen radovat a slavit. Najednou však přišel nepochopitelný článek. „Petra se už nezlepší, nemá na to DNA,“ tvrdil Livio v rozhovoru pro deník Corriere della Sera.

Když jsem si to přečetla, rozplakala jsem se. Psychicky jsem se zhroutila. Po takovém úspěchu jsem to vůbec nečekala, srazilo mě to na kolena. Nedokázala jsem se vzpamatovat, asi tři hodiny jsem řvala.

Netušila jsem, proč to řekl. Po největším úspěchu, když měl mluvit o pozitivech a vychvalovat mě. Z vrcholu slávy jsem padla na samé dno.

I proto jsem učinila velký životní krok. Po pěti letech jsem změnila trenéra. Před olympiádou to není zrovna dvakrát obvyklé, ale nakonec se ukázalo, že to bylo nejlepší rozhodnutí v mém životě.

Pod novým trenérem Maurem Pinim se cítím šťastnější a uvolněnější. Navzájem si důvěřujeme, je mi oporou. Díky němu, ale i celému týmu jsem získala na olympiádě v Pekingu zlatou medaili ve slalomu.

Když jsem volala příteli Miškovi, řekla jsem mu: „Zlato, mám olympijskou medaili, můžu to zabalit, odjet domů a skončit.“ Ale on odpověděl, že ještě ne. Souhlasím. Zatím to tak necítím.

Zjistila jsem, že když mám všechno, je náročné se motivovat. Nyní to bude o tom, že můžu překonávat rekordy. Dokud mě bude lyžování bavit a naplňovat, budu ho dělat.

V hledání motivace mi pomáhá i Mikaela Shiffrinová. Je štěstí, že máme jedna druhou. Pro náš sport, pro diváky i pro nás dvě je dobré, že se naháníme. I pro mě je motivací, že dokážu porážet nejlepší lyžařku v historii.

Jsem Petra, vyhrála jsem velký glóbus i olympijské zlato a tohle je můj příběh.

Jak to všechno
začalo

Igor Vlha,

otec a šéf týmu

2.
KLUKY PORÁŽELA O DVĚ VTEŘINY

Vychovat světovou lyžařku? Na to jsme v začátcích ani nepomysleli. S manželkou jsme měli bufety v Čertovici a Jasné. Měli jsme dvě malé děti a automaticky jsme je brali s sebou, zejména o víkendech. Bylo to přirozené.

Se Zuzkou jsme prodávali v bufetu a děti lyžovaly. Když byly hladové, daly si párek v rohlíku a pokračovaly.

Nikdo nebral lyžování vážně. Byla to zábava a hra. Chtěli jsme, aby děti měly určitý režim. Škola, úkoly, tréninky a poté volný čas. Nic nebylo násilím.

Boris je starší o tři roky a osm měsíců. S lyžováním začal, když byla Petra ještě miminko. Byly jí sotva tři roky, když jsme jí koupili první papučové lyže. Než se rozjela na sněhu, zkoušela si je v obýváku na koberci. Postupně nabyla odvahu a po boku Borise začala jezdit i na svahu.

Neměla žádného instruktora. Stačil jí starší bratr, po kterém vše opakovala. S Borisem byli vzájemně propojení. Spolu chodili na tréninky, spolu si dělali úkoly, spolu se i mlátili. Jejich sourozenecký vztah byl důležitý.

Lyžování je bavilo. Chodili do hlubokého sněhu, stavěli si skoky, vymýšleli překážky. Petra vždy chtěla staršího bratra dostihnout.

Boris už chodil do lyžařského klubu a o víkendu míval závody. Bylo samozřejmé, že s ním chodila celá rodina.

„I já už chci závodit,“ prohlásila Petra.

Ještě jí nebylo ani pět let. Přihlásili jsme ji do klubu, kam chodil i Boris. Bylo přirozené, že oba budou lyžovat. Nemohli jsme je rozdělit.

Klub sídlil v Liptovském Mikuláši na sídlišti Podbreziny, kde jsme také bydleli. Deset minut od nás měli vlek. Blízko byla i tělocvična. Tam chodili sami. Sbalili si věci do batůžku a šli.

Náročnější byly víkendy. A závody. Vstávali jsme v pět. Někdy nebylo jednoduché vyhnat je z postele, tak jsem jim musel každé ráno smažit chleba ve vajíčku. Byli na něm závislí. Když si na to teď vzpomeneme, s chutí se zasmějeme.

Závody byly vždy v okolí. Martinské hole, Kubínska hoľa, Donovaly či Brezno. To byla výhoda. Nicméně museli jsme vstávat brzy ráno.

V současnosti jsou rodiče unavení z pracovního týdne. Vstávat každý víkend ještě za tmy není jednoduché. Nechodili jsme tam ale za trest. Vytvořili jsme dobrou partu, rozuměli jsme si i s ostatními rodiči, s mnohými se dodnes setkáváme. Ráno jsme měli vždy rituál: káva a demänovka.

Boris byl talentovaný, lyžoval dobře, ale nedosahoval takových úspěchů jako Petra. Byla čtyři kroky před ním. V patnácti Boris s lyžováním skončil.

„Odteď už nebudu dělat nic, jen ležet,“ řekl.

Jsem rád, že se po pár měsících ke sportování vrátil. Začal běhat, později jezdil motokros.

Už v žákovské kategorii jsme vnímali, že Petra převyšuje svoje vrstevnice. Nicméně jsme to nijak neřešili. Vůbec jsme neuvažovali o velkém lyžování.

Přestože na Slovensku vyhrála šestnáct ze šestnácti závodů, zůstávali jsme realisté. Věděli jsme, že být superhvězdou na Slovensku ještě nic neznamená. Skutečné zrcadlo nám nastaví až mezinárodní soutěže.

V posledních dvou žákovských sezonách jsme začali jezdit i na ledovce do zahraničí. Nejčastěji s Jurajem Gantnerem, který trénoval svoji dceru Janku.

„V pondělí v osm vás čekám na ledovci v Rakousku,“ oznámil mi.

Tak jsem všechno zajistil, ráno sedl do auta a Petru tam odvezl. Mohla poměřit síly se staršími dívkami, což pro ni bylo důležité.

Postupně přicházely další signály. Na mezinárodních žákovských závodech se Petra začala umisťovat na stupních vítězů, některé i vyhrála.

Nejdůležitějším měřítkem byl závod Trofeo Topolino, neoficiální žákovské mistrovství světa. Jezdili tam nejlepší lyžaři z celého světa. Také Mikaela Shiffrinová.

Jednou jsme se na ni připravovali, ale Petra dostala ve slalomu „špicara“ už ve třetí brance. Američanka měla tehdy nad ostatními takovou převahu, že druhou nejlepší závodnici předčila o tři vteřiny.

Když Petra končila v žákovské kategorii, Jana Gantnerová starší mi řekla památnou větu: „Pokud je dívka rychlejší než chlapci o dvě vteřiny, něco v ní bude.“

Petře bylo patnáct. Už jsme lyžování začali brát vážněji. Věděl jsem ale, že to bude stát spoustu peněz. Může přijít i zranění. Stále jsme to brali s nadhledem.

Nastalo nejnáročnější období. Přechod od žáků k juniorům. Řekli jsme si, že do toho půjdeme. Minimálně na dva nebo tři roky. A tak jsme to zkusili.

Dětství bez panenek

a s chlapci

Petra Vlhová

3.
STAVĚLA JSEM BUNKRY A PLIVALA JSEM

Když jsem byla malá, byla jsem spíš kluk a chtěla se tak i oblékat. Neměla jsem ráda šaty. Mamka z toho byla nešťastná.

Každý rodič chce dceři obléknout hezké šaty, ale to nebylo nic pro mě. Bylo mi sedm let a musela jsem si na oslavu obléknout sukýnku. Plakala jsem, že ji nechci.

Jsem tvrdohlavá. Když jsem v dětství řekla ne, tak to prostě bylo ne, ať se dělo cokoli. Když už mě rodiče k něčemu donutili, buď jsem plakala, nebo dělala scény.

Šaty a podpatky mi dlouho nic neříkaly. Teď už jsem trochu jiná. Když je třeba, obleču si je. Už mám v sobě víc ženskosti, ale stále raději chodím v teplákách než v módním oblečení. Necítím se v něm pohodlně.

Panenky u mě neměly šanci. Byla jsem takový malý sígr, často jsem vymýšlela lumpárny a škodila jiným dětem.

S holkami jsem si moc nerozuměla. Vyrůstala jsem se starším bratrem a jeho dvěma kamarády na chalupě u Liptovské Mary. A protože jsem byla pořád s kluky, chtěla jsem být jako oni. Když jsme se šli koupat, vrch plavek jsem nenosila. Měla jsem jen trenky, kapsy ven a plivala jsem.

Na chalupě jsme měli vlastní svět, nic nám nechybělo. Jsem šťastná za své dětství. Teď mají děti telefony, tablety, ale my jsme tyhle věci neřešili. Měli jsme bunkry na stromech. První byl na zahradě, ale shořel. Tak jsme hledali jiný strom, kde si postavíme další. Našli jsme ideální místo nepříliš vysoko. I rodiče měli radost, první bunkr byl totiž v nebezpečné výšce.

Nic jsme si nekupovali. Veškerý materiál jsme někde posbírali nebo ukradli. Nejčastěji tatínkovi, kterému pak vždy chyběly desky, hřebíky, kladiva a sekery. Postavili jsme první patro, nad ním druhé a vedle bylo i třetí. Měli jsme tam okno i malou pec, ve které jsme v zimě topili. Přes den to bylo naše útočiště, zůstávali jsme tam až do večera. Vždy jsme přišli domů smradlaví a špinaví.

To bylo naše dětství. K tomu motorky a auta. Poprvé jsem řídila ve dvanácti letech. Ne však po cestě, ale po loukách v okolí chalupy. Když rodiče odešli do práce, označili jsme si, kde bylo zaparkované auto, abychom ho vrátili na stejné místo. Vzali jsme klíče a jezdili po louce. Nevím, jestli o tom rodiče vůbec vědí.

Kamarádi měli i čtyřkolku a táhli nás za ní na kolech, v zimě na lyžích. Postavili jsme si skoky, dělali jsme různé kousky. Přes léto jsme skákali do vody v Liptovské Maře. Byli jsme pořád v pohybu. Jsem ráda, že jsem stihla ještě takové opravdové dětství. Ničeho nelituji.

V zimě jsem lyžovala, ale moc jsem necvičila. Kondiční tréninky jsem měla jedině s bratrem na chalupě, kde jsme hráli fotbal.

Neřešila jsem stravu ani životosprávu. Měli jsme bufet, ve kterém jsem si vždy dala klobásu nebo párek v rohlíku. V ničem jsem se neomezovala.

Do dvanácti let je zbytečné řešit velké věci. Děti potřebují svobodu. Teď občas poslouchám, že už lyžují pomalu častěji než profesionálové.

Má to své výhody i nevýhody. Kdybych v dětství měla pravidelné kondiční tréninky a starala se o své tělo, možná bych na tom teď byla lépe. Ale třeba bych už dávno nelyžovala.

Je super, když rodiče nechají děti dělat to, co chtějí. Věnovat se odmalička jen jednomu sportu je hloupost, děti by měly dělat všechno. Ať lyžují, jezdí na kole, běhají, hrají si. A teprve až budou starší a prokážou potenciál pro konkrétní sport, ať se mu věnují.

Místo holčičky jsem měla

spíš chlapáka

Zuzana Vlhová,

maminka

4.
KDYŽ NECHTĚLA ŠATY, VYTÁHLA JSEM VAŘEČKU

Peťka uměla lyžovat dřív než mluvit. Dlouho se jí nechtělo vypouštět slovíčka z úst. Měla však svůj jazyk, kterým si vydobyla to, co potřebovala.

Do školy šla o rok později. Narodila se v červnu, tak jsme počkali, až jí bude sedm let. V první třídě krásně psala, její sešity byly ve škole na výstavce.

S domácími úkoly často čekala na mě. Pracovala jsem na směny jako prodavačka. Co věděla, to si udělala sama, všechno ostatní jsme se učily spolu. Až do večera.

Manžel dohlížel na sportovní aktivity dětí, já dbala na ty školní. Chtěla jsem, aby měly vzdělání. Takto jsme to vyvažovali.

Když v zimě odjížděla na soustředění, zameškávala školu. Téměř každý den jsem chodila za jejími spolužačkami a přepisovala učivo. V sešitech jsem jí nechávala i domácí úkoly, musela je vypracovat.

Neměla ráda předměty, kde se musela biflovat letopočty a data. Dějepis nebyl nic pro ni, zato matematiku a slovenštinu zvládala. Šly jí diktáty. Matematické rovnice počítala tak dlouho, dokud se nedopracovala ke správnému výsledku. Byla houževnatá, nerada se vzdávala. Jako při lyžování.

Na střední škole první dva ročníky ještě stíhala, poté dostala individuální studijní plán. Chtěla lyžovat, ale také dokončit školu. Nakonec se jí to podařilo.

Přestože už tehdy za sebou měla mnohé lyžařské úspěchy, když odmaturovala, cítila jsem možná největší hrdost. Byla to úleva i radost.

Je mi trochu líto, že nezažila pravé studentské časy se spolužáky. Nebyla ani na stužkování.

Dívám se na to ze svého úhlu pohledu. Jako sportovkyně to zřejmě vnímá jinak.

Už v dětství toužila pořád vítězit. Nejen v lyžování. Když ve školce skákali v pytlích, musela být první. Když hrály fotbal za školu a prohrály, spoluhráčky pořádně sjela. S nikým nediskutovala. Nesnáší prohry.

Když jsme běhali či jezdili na kole, pořád jsme soutěžili. Musela vítězit. Ve všem. I v kartách. Boris byl stejný.

Když bylo Peťce dvanáct, jely jsme na kolech kolem Liptovské Mary. Byl to trénink, ale ne moc oblíbený. Lyžovala by od rána do večera, ale běhání, jízda na kole nebo gymnastika? To nebylo nic pro ni.

Vyrazily jsme z chalupy. „Peťko, přidej, přidej!“ popoháněla jsem ji.

Ona si toho ale nevšímala. Šlapala si svým pohodovým tempem. Po chvilce mě to přestalo bavit, tak jsem jí ujela. V polovině cesty jsem byla daleko před ní.

Mohlo by se zdát, že rezignovala. Omyl. Když jsme se vracely zpátky, přidala a najednou mě předjela. Nesnesla pocit, že bych dorazila na chalupu první. Taková je naše Peťka.

Touha vítězit jí zůstala. Co se změnilo? Kondiční příprava. Je až neuvěřitelné, jak dokáže dřít.

Beru si z ní často příklad. Když už na kole nemůžu, vzpomenu si na ni, zatnu zuby a šlapu dál. Manžel je stejný. Možná po něm má Peťka silnou vůli a vytrvalost.

Je však i tvrdohlavá – už odmalička. Chtěla jsem z ní mít pěknou holčičku s copánky. Aby byla učesaná, na hlavě sponka a oblečená v sukýnce. Tak jsem si to vysnila.

Měla jsem ovšem smůlu. Peťka nerada nosila sukně či sponky do vlasů. Zřejmě to vyplývá také z toho, že jsme sportovní rodina.

Když jsme jednou šli na oslavu, nechtěla si obléknout šaty. Tak jsem ji přiměla. Když to nešlo po dobrém, vytáhla jsem vařečku.

Přestože jsem dosáhla svého, Peťka byla celou oslavu nakvašená. I na fotkách je vidět, že má na sobě šaty proti své vůli.

Postupně jsem si uvědomila, že z ní bude spíš takový chlapák, přestože dnes se už občas vyfintí. Vedu ji k tomu.

Při sportu nemá čas na vysedávání nad módními časopisy, tak ji trochu usměrňuji. Na některé společenské události je třeba se pěkně obléct, nemůže jít v teplákách. Když šla k paní prezidentce, šaty jí pomohla vybrat módní návrhářka.

Je to moje mladší sestra,
jsem bratr ochránce

Boris Vlha,

bratr a člen týmu

5.
MĚLA POŘÁDNOU RÁNU. KDYŽ MI JEDNU FLÁKLA, CÍTIL JSEM TO

Přestože jsem její starší bratr, nemusel jsem Péťu brávat všude s sebou. Vždy to bylo jaksi automatické. Měli jsme stejné zájmy. Spolu jsme lyžovali, jezdili na soustředění nebo dělali lumpárny na chalupě u Liptovské Mary.

Rodiče mi nikdy neříkali: „Borisi, teď musíš vzít Péťu ven.“ Odmalička jsme drželi spolu, ačkoli v dětství byly hádky na denním pořádku. Takové ty sourozenecké.

Oba jsme byli hašteřiví, často jsme se prali. Přestože jsem starší, neměla vůči mně žádný respekt a vždy se do mě pustila jako do sobě rovného. Na dívku měla pořádnou ránu. Když mi jednu flákla, cítil jsem to. Ani já jsem na ni nebral ohledy. Jednoduše jsem jí jednu vrazil a hotovo.

Když chytla nerva, provokoval jsem ji. Smál jsem se jí a to ji ještě víc vytočilo. Utahovali jsme si ze sebe, hašteřili se, ale za hodinu jsme byli nejlepší kamarádi na světě.

Teď už Péťa není takový nervák. Spíše naopak. Emoce v sobě dusí, což je někdy horší. Potom se to nabaluje, až to jednou vybuchne.

Když mi řekne, co má za problém, zjistím, že jde třeba o týden starou věc. V sezoně 2020/2021 jí Livio dělal potíže, ale držela to v sobě. Nechtěla o tom mluvit. Potom to z ní musím tahat jako z chlupaté deky. Čím více na ni tlačím, tím více se uzavírá, ale protože ji dokonale znám, vím, jak na ni.

Mluvím s ní vždy na rovinu. Můžu na ni nakřičet, protože ví, že to s ní myslím dobře. Občas s tím bojuje, chvíli je ticho, ale pak už si normálně povídáme.

Vždy jsem byl i její bratr ochránce. Na chalupě jsme fungovali s dalšími dvěma kamarády ze Žiliny. Péťa vyrůstala v chlapeckém prostředí a přizpůsobovala se nám. My jsme ji vedli. Rozdělovali jsme se na dvě dvojice. Já jsem byl se starším a ona s mladším bratrem.

Vždy jsme ji bránili, ačkoli jen málokdo si k ní něco dovolil. Když jsme chodili na diskotéku, rodiče opakovali, abychom na ni dávali pozor. Nejednou jsme museli odhánět chlapce, kteří se kolem ní motali. Pak nám nadávala, že si nemůže s nikým ani popovídat.

„Ne, máme na tebe dávat pozor, a hotovo,“ odpověděl jsem.

Teď dávám největší pozor po závodech. Když ji lidé vidí v cíli, jsou jako u vytržení. Touží se k ní přiblížit. Jako by věřili, že když se jí daří a dotknou se jí, tak i oni budou mít štěstí.

Každý se s ní chce vyfotit. Když už je toho na ni moc, máme domluvený signál. Petra se na mě jen podívá, násilím ji popadnu a odtáhnu pryč.

Sláva každého trochu poznamená. Někomu se může zdát, že se Péťa změnila. Ona se ale musela změnit, jinak by ji lidé sežrali. Musí si držet určitý odstup. Když jste slavní, nalepí se na vás spoustu lidí, kteří vás úplně vysají.

V Liptovském Mikuláši jsou na ni lidé zvyklí, ale když přijede do jiného města, všichni jen koukají. Někteří se bojí, jiní na ni promluví a požádají o autogram nebo fotku.

Nesnáším, když večeříme v restauraci a přijdou lidé, jestli se s ní mohou vyfotit. Petra jim odpoví, ať počkají, až se navečeří. „Ale my už odcházíme,“ odvětí jí. Je to k nevíře. I proto si musí trochu držet odstup.

Jsem rád, že můžu být po jejím boku. Je to pro mě naprosto přirozené, jsme spolu celý život. Neřeším to. Spíš nevím, jaké by to bylo, kdybych při ní nestál.

Rád s ní jezdím na závody, pomáhám jí a jsem jí oporou. Péťa je středem pozornosti a já si dělám svou práci.

Vždy jsem chtěl, aby byla nejlepší. Podporoval jsem ji stejně jako rodiče. Občas jsem si postěžoval, proč má Péťa něco, co já ne, ale nikdy jsem neměl pocit, že by mě rodiče zanedbávali.

Když jsem neuspěl v lyžování, našel jsem si jiný koníček – motorky. Když jsem na závodech vítězil, také jsem byl chvíli středem pozornosti.

Každý člověk se občas zasní, že by chtěl být slavný, být hercem nebo známým fotbalistou, aby kolem něj byla spousta lidí. Má to své plusy, ale také minusy. Péťa nemá na rozdíl ode mě tolik volného času.

Nikdy jsem jí úspěch a slávu nezáviděl. To bych s ní nemohl spolupracovat. Když člověk závidí, nepomáhá. A já jí pomáhám už deset let. To by nešlo dohromady.

V lyžování byla už v dětství lepší než já. V předžákovských a žákovských kategoriích vyhrávala téměř všechno. Viděl jsem, že je dobrá, ačkoli mezi děvčaty byla menší konkurence než mezi chlapci. Vítězila ovšem o dvě tři vteřiny.

Cítil jsem, že z ní něco bude, ale musí vyrazit do světa. Tam na prvním žákovském závodě dostala facku. Na Slovensku si stoupla na start, rozjela se a vyhrála. Brala to automaticky. V zahraničí se už musíte připravit i mentálně. Mikaelu Shiffrinovou to učili odmalička. My jsme brali lyžování jako kroužek a koníček.

Když ve světě nevyhrála, probrala se a začala víc makat. To platí dosud. Je první, druhá, uspokojí se – a najednou přijde závod, ve kterém skončí desátá. To ji probudí a začne zase makat. Je to vidět i na trénincích. Je dobré, že to v sobě má.

Občas si říkám, že kdybych měl v minulosti současné zkušenosti a rozum, Petra by byla lepší než Shiffrinová. Bohužel na Slovensku nemáme systém. Neměl nám kdo říct, jak na to. Zkušenosti jsme museli sbírat sami.

Když si vzpomenu na začátky, byl to pořádný hardcore. Byli jsme jen tři. Trenér Ivan Iľanovský, Petra a já. Kromě nás byly v autě ještě tyče a další materiál.

Petra měla dvoje lyže na slalom. Tehdy by mě vůbec nenapadlo, že se stane nejlepší lyžařkou na světě a získá velký glóbus.

Nyní máme čtyři auta, dva servismany a sto párů lyží na sezonu. Za ta léta jsme udělali neskutečný posun, stojí za tím hodně práce.

Péťa vždy bojuje a často jde přes bolest. I když má horší období, dře každý den. Obdivuji ji, že se dokáže překonat a jde si za svým cílem.

Ve Světovém poháru poprvé bodovala ve slalomu v Semmeringu roku 2012. Bylo jí sedmnáct. Ale potom dva roky nic. Bylo to frustrující. Ptáte se, jestli to má smysl a jestli se na to nevykašlete.

Nervozita, hádky, rodiče se ptají, proč nejsou výsledky. Když se nedaří, všechno je špatně, ale vydrželi jsme. Zlomilo se to jejím prvním vítězstvím ve Světovém poháru ve švédském Åre v prosinci 2015. Dalo nám to novou naději.

Přitom v Åre to byl teprve sedmý závod, ve kterém bodovala. V předchozích třech sezonách, kdy už jezdila v seniorské kategorii, byla nejlépe sedmnáctá. Před Åre skončila jedenáctá a sedmá. A najednou bum: první.

Byla mladá a neměla co ztratit. Zajela dvě perfektní jízdy a hotovo, soupeřkám spadla brada. Byl to šok. Věděli jsme, že jezdí dobře, ale se startovním číslem devatenáct nikdo nečeká, že vyhrajete.

V Åre jsem zažil pěkné chvíle. V roce 2019 tam pak získala titul mistryně světa v obřím slalomu. Plakal jsem jako malý kluk. Mám radost, že jsme se z ničeho vypracovali až na takovou úroveň.

Ve škole jsem měla

i pětky

Petra Vlhová

6.
KDYŽ SE NĚCO SEMLELO, BYLA JSEM U TOHO

Na prvním stupni základní školy jsem se neučila dobře. Měla jsem taky špatné známky. I pětky.

Neuměla jsem se učit sama. Když jsem si něco přečetla, nedokázala jsem říct, o čem to bylo. Pomáhalo mi, když se se mnou učila mamka.

Na druhém stupni jsem byla průměrná žákyně. Objevily se i nějaké jedničky, ale většinou jsem na vysvědčení měla dvojky a trojky.

Dostala jsem i ředitelskou důtku za chování. Už si nevzpomenu za co, byla jsem ale trochu vyvrhel. Když se něco semlelo, byla jsem u toho.

Se spolužáky jsme se honili nebo jsme si papír zmačkali do kuličky, oblepili ho páskou a hráli fotbal. To se samozřejmě nesmělo. Občas jsem i odmlouvala učitelům.

Postupně jsem ale pochopila, že škola je důležitá. Když chci lyžovat, musím mít dobré známky. Když se nebudu dobře učit, nepojedu na lyže. To jsem si vtloukla do hlavy.

Ve škole mě nejvíc bavila tělesná výchova a chvíli i matematika. Ostatní předměty jsem se učila z nutnosti.

Neříkám, že jsem do školy chodila za trest. Byla jsem tam ráda se spolužáky a kamarády, ale ještě víc jsem se těšila, až škola skončí a já budu moct ven.

Na střední jsem si uvědomila, že životní zkušenost je občas lepší než ta školní. Možná je třeba změnit systém na Slovensku. Některé věci jsou ve škole důležité, jiné zbytečné a často chybí ty, které by byly prospěšné.

Chodila jsem na hotelovou akademii v Liptovském Mikuláši, obor marketing a cestovní ruch. Střední školu jsem brala tak, že ji musím dokončit. Chtěla jsem odmaturovat, abych měla papír, a bylo mi jedno, o jaký obor jde. V hlavě jsem měla hlavně lyžování.

První dva roky jsem chodila do školy normálně, potom jsem měla individuální studijní plán. Bylo to jednodušší, protože jsem v zimě jezdila na tréninky a závody. Po sezoně jsem se dva měsíce připravovala na zkoušky.

Za rok jsem zvládla školní pololetí. Čtyřletou školu jsem tak studovala šest let. Nebylo jednoduché dokončit ji a občas jsem si říkala, že se na to vykašlu. „Dodělám si ji později,“ zvažovala jsem.

Věděla jsem ale, že jakmile školu jednou přeruším, nikdy už ji nedokončím. Tak jsem zabojovala.

Nejhorší bylo, že jsem se musela učit po sezoně. Teď už bych to nedala. Tehdy jsem ještě nebyla tak známá, neměla jsem závazky vůči sponzorům. Měla jsem víc času, ale ne na sebe, nemohla jsem jet na dovolenou, odpočinout si. Po sezoně jsem se vrhla na učebnice.

Poslední ročník byl nejnáročnější, ale také nejkrásnější. Už jsem se znala s profesory. Jelikož jsem za nimi často chodila, měli jsme bližší vztah. Smála jsem se, že jsem vystřídala asi všechny profesory. Měnila jsem i třídy a některé spolužáky jsem ani neznala.

Na řadu přišla maturita. „To asi nedám,“ říkala jsem si. Nechodím do školy, sportuji, nemám čas na učení. „Jak to zvládnu?“ pochybovala jsem.

Sehnala jsem si maturitní otázky od spolužačky, která už odmaturovala a všechny otázky měla vypracované. Upřímně, na maturitu jsem se učila jen slovenštinu. Možná týden. A to tak, že jsem dopoledne trénovala a pak se učila, ale často jsem u toho usnula. Každý den jsem tomu věnovala možná dvě hodiny.

Před maturitou jsem byla nervózní, ale díky sportu dokážu zvládat stres. Uklidňovala jsem se: „Co nejhoršího se může stát? Neudělám to a půjdu na další termín.“ Tak jsem se nastavila.

S angličtinou a odbornými předměty jsem neměla potíže, ale se slovenštinou jsem se natrápila. Vytáhla jsem si otázku, u které jsem nejspíš neporozuměla zadání. Polil mě studený pot, ale zvládla jsem to.

Na školu mám dobré vzpomínky, jen škoda, že jsem nebyla na stužkování. Bylo v listopadu, kdy už mám závody, ale tehdy jsem ležela doma se zápalem plic.

Vynechala jsem i první slalom sezony 2014/2015, který se jel ve finském Levi, sledovala jsem ho nešťastná v televizi. Na stužkování bych ale tak jako tak nešla. Kdybych neonemocněla, byla bych na závodech. Člověk nemůže mít v životě všechno.

Jaká byla Petra

jako začínající lyžařka

Miroslav Lahoda,

mládežnický trenér

7.
OSTATNÍ SE TĚŠILI DO TEPLA, ONA ŠLA STAVĚT SKOKY

Petra se někdy při kondičním tréninku zeptala: „Proč mám tohle dělat?“

„Když to nechceš dělat, budeš to dělat dvakrát,“ říkal jsem jí s úsměvem. Pochopila.

Nejvíce ji to bavilo na sněhu. Tam jsem jí mohl říct cokoli, vždy to udělala. Tréninky a závody nikdy nevynechala. Jen pokud byla zraněná.

Trénoval jsem ji od jejích osmi do jedenácti let. Hned jsem si ji oblíbil. I celou její rodinu. Vlhovi jsou velmi lidští. V nikom nehledají nepřítele, s každým se snaží spřátelit.

Petra byla zlaté dítě a jako trenéra mě ihned zaujalo její pohybové nadání. Nejdříve mimo lyže a potom i na nich.

Když jsem jí něco vysvětloval, kdeco ji rozptýlilo – tam foukal vítr, vlála vlajka, a tak ji sledovala. „Co mám dělat?“ ptala se nechápavě.

Když jsem jí však ukázal těžkou sestavu nebo cvičení, udělala to na první dobrou. Všechno dokázala zopakovat. Hlavu s tělem měla dobře propojenou.

Bylo to vidět i na práci s míčem. Oproti ostatním dětem jí to šlo náramně. S balonem dělala zázračné věci. Jako fotbalistka.

V gymnastické koordinaci to bylo horší, kotrmelce a přemety měla neohrabané. Když ale vyskočila na balanční desku, udržela se nejdéle.

O Petře je známo, že uměla dřív lyžovat než mluvit. Od prvního závodu bylo zjevné, že je lepší než ostatní. Vždy chtěla být první a nejlepší. Chvíli si také myslela, že vítězit je samozřejmost. Jako trenéři jsme byli rádi, když jí něco trochu nevyšlo, aby se neuspokojila a nemyslela si, že už nemusí trénovat.

Petra měla cit pro oblouk, hned to pochopila, vycítila. S Borisem vyrůstali v horách, stále byli na sněhu. Trénovali, stavěli si skoky, jezdili v lese a tam získala první základy a cit pro lyže. To přetavovala i do soutěžního lyžování.

Talentovaní fotbalisté vyrůstají na ulici a Jasná pro ni byla taková lyžařská ulice. Měla velký talent, ale když šla do světa, pochopila, že to nestačí. Potřebuje i makat. Na Slovensku to bylo ošidné, v cíli měla vždy alespoň dvouvteřinový náskok. I když udělala chybu, dokázala zvítězit.

Petra nebyla typická dívka. Inklinovala k motorkám. Nejraději běhala venku na chalupě v jedněch teplácích a nevyměnila je, ani když byly úplně špinavé. Říkali jsme jim „neprůstřelné tepláky“. Bylo to upřímné a zlaté. Petra byla vždy bezprostřední.

S bratrem Borisem jsou ojedinělým úkazem, jeden bez druhého neuměli fungovat. Je důležité, že měla někoho z rodiny pořád u sebe.

Igor byl vždy dobrý otec. Nezažil jsem rodiče, který lyžování obětoval tolik co on. Ze začátku to bylo možná hobby lyžování, ale snažil se dopřát dětem vše, co potřebovaly.

Děti vyrůstaly v družné a soudržné rodině a to se v nich zakořenilo. Igor zajišťoval věci kolem lyžování, máma Zuzka dbala na školu a pořádek. Měli to rozdělené.

Vážím si, že jako jedni z mála rodičů nechali trenéry trénovat. Spousta šikovných dětí ztroskotá na tom, že rodič příliš zasahuje do celého procesu. Když je nedůvěra v trenéra či v systém, dítě to vycítí a skončí.

Po trénincích nebo po závodech se většina dětí těšila domů – do tepla. Petra ne. Ona si šla stavět skoky. Nechtěla odejít ze svahu, přestože byla promočená až na kost. Bavilo ji to tam.