Přeložila Hana Vališová

Tato kniha je fikce. Odkazy na historické události, skutečné osoby nebo místa jsou taktéž smyšlené. Jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorčiny fantazie a jakákoliv podobnost s reálnými událostmi, místy nebo osobami žijícími či zemřelými je čistě náhodná.

Simon & Shuster

1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020 Copyright © 2021 by Laura Dave

Translation © Hana Vališová 2022 ISBN 978-80-249-4808-9

Joshovi a Jacobovi, mým sladkým zázrakům, a

Rochelle a Andrewovi Daveovým, za všechno

(pojďme, řekl,

ne příliš daleko, odpověděla, co je příliš daleko, zeptal se, tam, kde jsi, řekla)

E. E. CUMMINGS

Prolog

Owen si mě vždycky rád dobíral za to, jak všechno ztrácím a že jsem svým způsobem povýšila ztrácení věcí na jistý druh umění. Sluneční brýle, klíče, rukavice, kšiltovky, známky, foťáky, mobily, lahve od koly, pera, tkaničky. Ponožky. Žárovky. Formičky na led. Měl v podstatě pravdu. Mívala jsem sklon přemísťovat předměty. Abych se rozptýlila. Abych zapomněla.

Na našem druhém rande jsem ztratila parkovací lístek z podzemních garáží, kde jsme nechali auta, když jsme šli na večeři. Každý jsme přijeli vlastním vozem. Později o tom Owen vtipkoval – utahoval si ze mě, jak jsem trvala na tom, že se na to druhé rande dopravím sama. Dokonce žertoval o naší svatební noci. Já jsem si zase dělala legraci z toho, jak mě ten večer vystavil palbě nekonečných otázek o mé minulosti – o mužích, které jsem opustila, a o mužích, kteří opustili mě.

Nazýval je potenciálními chlapci. Připil si na ně a řekl, že ať už jsou kdekoliv, je jim vděčný za to, že nebyli tím, co jsem potřebovala, protože díky tomu teď může sedět naproti mně.

Skoro mě neznáš, podotkla jsem. Usmál se. Nemám ten pocit.

Nemýlil se. To, co se mezi námi zrodilo, nás hned od samého počátku naprosto pohltilo. Myslím si, že právě proto jsem byla jako duchem nepřítomná. To proto jsem ztratila parkovací lístek.

Parkovali jsme v podzemních garážích Ritz-Carlton v centru San Franciska. Hlídač parkoviště křičel, že ho moje tvrzení, že jsem byla jen na večeři, absolutně nezajímá.

Pokuta za ztracený parkovací lístek byla sto dolarů. „Mohla jste tady to auto nechat třeba celé týdny,“ vysvětloval. „Jak můžu vědět, že mě nechcete podvést? Sto dolarů plus DPH za každý ztracený parkovací lístek. Přečtěte si ceduli.“ Sto dolarů plus DPH, abych se dostala domů.

„Určitě jsi ho ztratila?“ zeptal se mě Owen. Když to říkal, usmíval se, jako by to bylo to nejlepší, co se o mně ten večer dozvěděl.

Byla jsem si jistá. Prohledala jsem každý centimetr svého pronajatého volva a Owenova luxusního sporťáku (přestože jsem uvnitř nikdy nebyla), i té šedivé, nemožné garážní podlahy. Žádný lístek. Nikde.

Týden poté, co Owen zmizel, se mi zdálo, že stojí na tom parkovišti. Měl na sobě ten samý oblek a na tváři stejný, okouzlující úsměv.

Podívej se, Hannah, prohlásil. Teď jsi ztratila i mě.

ČÁST PRVNÍ

Nemám rád vědce, kteří vezmou dřevěnou desku, vyberou její nejtenčí část a tam, kde je vrtání nejsnazší, vyvrtají velké množství děr.

ALBERT EINSTEIN

Když otevřete dveře cizím lidem…

Neustále to vidíte v televizi. Někdo zaťuká na dveře. Venku je člověk, který se vám chystá sdělit zprávu, jež vše změní. V televizi je to obvykle policejní kaplan nebo hasič nebo třeba uniformovaný příslušník ozbrojených sil. Když ovšem otevřu dveře já – abych se dozvěděla, že se můj život úplně změní – poslem není policista nebo federální vyšetřovatel v naškrobených kalhotách. Je to dvanáctiletá holčička ve fotbalovém dresu. S chrániči holenních kostí a dalších částí těla.

„Paní Michaelsová?“ osloví mě.

Váhám s odpovědí jako vždy, když se mě někdo zeptá, jestli jsem to já. Jsem i nejsem. Nezměnila jsem si jméno. Než jsem poznala Owena, byla jsem třicet osm let Hannah Hallová a neviděla jsem důvod, proč bych se měla stát někým jiným. Ale byli jsme manželé víc než rok. A za tu dobu jsem se naučila lidi neopravovat. Protože to, co opravdu chtěli vědět, bylo, jestli jsem Owenova manželka.

To je určitě to, co chce ta dvanáctiletá dívenka vědět. Což mě vede k vysvětlení, jak si můžu být tak jistá, že je jí dvanáct. Většinu svého života jsem totiž strávila s lidmi ze dvou širokých kategorií: dětmi a dospělými. Změna nastala zhruba před rokem a půl zásluhou dcery mého manžela, Bailey, které v té době bylo úžasně znepokojivých šestnáct. Stalo se tak v důsledku mé chyby, když jsem se s ostražitou Bailey setkala poprvé a řekla jí, že vypadá mladší, než ve skutečnosti byla. To bylo to nejhorší, co jsem mohla udělat.

Možná druhé nejhorší. Ještě příšernější byl můj pokus vylepšit to tím, že jsem zavtipkovala, jak bych si přála, aby mi někdo ubral roky. Od té doby mi Bailey nemůže přijít na jméno, přestože teď už vím, že s šestnáctiletými není radno vtipkovat na jakékoliv téma. Nebo se s nimi pokoušet zapříst příliš dlouhý hovor.

Ale zpátky k mé dvanáctileté přítelkyni stojící ve dveřích, přešlapující z jedné zablácené kopačky na druhou.

„Pan Michaels chtěl, abych vám dala tohle,“ řekne.

Potom napřáhne ruku se složeným žlutým papírem sevřeným v dlani. Na horní straně je Owenovým rukopisem napsáno HANNAH.

Vezmu od ní složené psaní a podívám se jí do očí. „Promiň,“ prohlásím. „Něco mi uniká. Ty jsi kamarádka Bailey?“

„Kdo je Bailey?“

Nečekala jsem kladnou odpověď. Mezi dvanácti a šestnácti lety je obrovský rozdíl. Ale nezapadá mi to do sebe. Proč mi Owen nezavolal? Proč do toho zatahuje tuhle dívku? Jako první mě napadlo, že se něco přihodilo Bailey a Owen nemůže odejít. Ale Bailey je doma a jako obvykle se mi vyhýbá. Dunivá hudba (dnešní výběr: Beautiful: The Carole King Musical) linoucí se schodištěm až dolů je připomínkou, že nejsem v jejím pokoji vítána.

„Promiň. Jsem trochu zmatená… Kde jsi ho potkala?“

„Proběhl kolem mě v hale,“ odpoví.

Chvilku si myslím, že mluví o naší hale, místnosti přímo za námi. Ale to nedává smysl. Bydlíme v plovoucím domě v zálivu, hausbótu, jak se těmto domům běžně říká, ne však tady v Sausalitu, kde je jich velké množství. Na čtyři sta. Tady se jim říká plovoucí domy. Jsou prosklené a je z nich nádherný výhled. Naším chodníkem je přístaviště, naší halou je obývací pokoj.

„Takže jsi viděla pana Michaelse ve škole?“

„Vždyť vám to povídám.“ Věnuje mi pohled, jakože Kde jinde?

„Šly jsme s mojí kamarádkou Claire na trénink. A on nás požádal, abychom sem zaskočily. Vysvětlila jsem mu, že můžu až po tréninku, a on řekl, že to stačí. Dal nám vaši adresu.“

Jako důkaz natáhne ruku s druhým papírem.

„Taky nám dal dvacet babek,“ dodá.

Peníze neukáže. Možná si myslí, že bych je chtěla vrátit.

„Rozbil se mu mobil, nebo tak něco, takže vám nemohl zavolat. Nevím. Ani nezpomalil.“

„Takže… řekl, že se mu rozbil mobil?“

„Jo. Jak jinak bych to věděla?“ odsekne.

Pak jí zazvoní mobil, tedy myslím si, že je to mobil, dokud ho neodepne z pásku. Vypadá to spíš jako pager. Že by se vrátily do módy?

Melodie Carole King. Supermoderní pager. Další důvod, proč se mnou nemá Bailey trpělivost. Ve světě náctiletých jsou věci, o kterých nevím absolutně nic.

Dívka zlehka klepne do zařízení a Owena i svou dvacetidolarovou misi hází za hlavu. Váhám, jestli ji mám nechat odejít, protože si stále nejsem jistá, o co tu jde. Třeba se jedná o nějaký podivný žert. Třeba si Owen myslí, že je to vtipné. Já si rozhodně nemyslím, že je to vtipné. Zatím ne.

„Nashle,“ loučí se.

Odchází směrem k dokům. Dívám se za ní, jak je stále menší a menší, slunce se kloní nad zátoku a pár prvních večerních hvězd jí svítí na cestu.

Pak vyjdu ven i já. Částečně očekávám, že z druhé strany přístavu vyskočí Owen (můj okouzlující bláhový Owen) a za jeho zády se bude hihňat zbytek fotbalového týmu, že se jim podařil žertík, který zjevně nechápu. Ale není tam. Nikdo tam není.

Zavřu za sebou dveře. Pohlédnu na žlutý papír, který stále složený držím v ruce. Ještě jsem ho nerozevřela.

Napadá mě, že v tom tichu ho ani otevřít nechci. Netoužím vědět, co tam je napsáno. Část mého já chce ještě chvilku uchovat ten moment, kdy pořád můžete věřit, že se jedná o žert, chybu, velké nic. Ten moment, než se najisto dozvíte, že začalo něco, co nemůžete zastavit.

Rozložím papír.

Owenova zpráva je krátká. Jeden řádek, jedna velká záhada.

Ochraň ji.

Green Street, než se stala Green Street

S Owenem jsem se seznámila před více než dvěma lety.

Tehdy jsem stále žila v New Yorku, téměř pět tisíc kilometrů od Sausalita, malého městečka v severní Kalifornii, které teď nazývám svým domovem. Sausalito leží na druhé straně Golden Gate, než je San Francisko, ale přitom nesmírně daleko od ruchu velkoměsta. Tiché, okouzlující. Ospalé. Místo, které bylo pro Owena a Bailey více než deset let domovem. Představovalo naprostý opak mého dosavadního života na Manhattanu v loftovém bytě nad výkladními skříněmi Green Street v Soho – malého prostoru s astronomickým nájmem. Ani ve svých představách jsem nedoufala, že si ho někdy budu moct dovolit. Používala jsem ho současně jako dílnu a výstavní prostor.

Pracuju se dřevem. To je moje povolání. Lidé se obvykle zašklebí, když jim řeknu, co dělám (i když se jim to snažím popsat sebelíp), protože jim v mysli vytane vzpomínka na dílny na střední škole. Být řezbářkou se tomu podobá jen vzdáleně. Ráda to popisuju jako sochařinu, akorát namísto s hlínou pracuju se dřevem.

K té profesi jsem se dostala naprosto přirozeně. Můj děda byl řezbář – mistr ve svém oboru – a kam až moje paměť sahá, jeho práce byla odjakživa středem mého života. A co se pamatuju, i on byl středem mého života, jelikož mě vychovával z velké části sám.

Mého otce Jacka a matku Carole (která preferovala, abych ji oslovovala Carole) péče o děti nijak nezajímala. Kromě otcovy kariéry fotografa je nezajímalo vcelku nic. Když jsem byla malá, dědeček maminku přesvědčil, aby se mi věnovala, nicméně otce jsem téměř neznala, protože cestoval za prací 280 dní v roce. Když měl někdy volno, raději se povaloval na ranči své rodiny ve Sewanee v Tennessee, než aby jel autem dvě hodiny k dědovi ve Franklinu jen kvůli tomu, aby se mnou strávil nějaký ten čas. Krátce po mých šestých narozeninách, když otec mámu opustil kvůli své asistence – ženě jménem Gwendolyn, která právě dovršila jedenadvacet let –, přestala za mnou jezdit i ona. Pronásledovala mého otce tak dlouho, dokud ji opět nevzal na milost. A mě nechala v plné péči dědečka.

Jestli vám to připadá jako srdceryvný příběh, tak není. Pochopitelně není ideální, když vaše matka zmizí. Stejně tak není dobrý pocit, když vám nezbývá nic jiného než její volbu akceptovat. Ale když se dnes ohlédnu zpátky, myslím, že mi prokázala laskavost, když odešla tak, jak odešla – bez omluvy, bez jakéhokoliv zaváhání. Aspoň v tom udělala jasno: Neexistovalo nic, čím bych ji přiměla zůstat.

A její odchod měl navíc i lepší stránku. Paradoxně jsem byla šťastnější. Děda byl stabilní, laskavý, každý večer mi připravoval večeři, čekal, až dojím, a teprve poté mě pobídl, že je čas se zvednout od stolu, a před spaním mi četl. Hlavně mě vždycky nechával, abych se dívala, jak pracuje.

Ráda jsem ho pozorovala při práci. Začal s neuvěřitelně velkým kusem dřeva, pohyboval s ním nad soustruhem a najednou vzniklo něco kouzelného. Nebo, když to až tak úžasné nebylo, vykoumal, jak se do toho pustit znovu od začátku.

To byla nejspíš moje nejoblíbenější část jeho práce. Vždycky vymrštil ruce do vzduchu a pronesl: „No, budeme na to muset jít jinak, že?“ A vzápětí začal vymýšlet nový postup, jak docílit toho, co chtěl vytvořit. Hádám, že jakákoliv psycholožka, která za něco stojí, by řekla, že mi to muselo dát naději, že mi třeba dědeček pomůže s tím, abych udělala tu samou věc pro sebe. Začala znovu.

Ale myslím, že jsem našla útěchu v něčem úplně jiném. Pozorování dědečka při práci mě naučilo, že ne vše je pomíjivé. Existují věci, které se, ač do nich bušíte ze všech možných úhlů, ani nehnou, ale vy se nevzdáte. Udělali jste, co bylo třeba, ať už vás ta práce zavedla kamkoliv.

Nečekala jsem, že v řezbářství uspěju. Spíš jsem odhadovala, že sklouznu k výrobě nábytku. Nepředpokládala jsem, že mě práce se dřevem uživí. Můj dědeček si pravidelně přivydělával na stavbách. Avšak když se jeden z mých impozantních jídelních stolů objevil v Architectual Digest, dostala jsem se do povědomí hrstky Newyorčanů, žijících v centru města. Jeden z mých oblíbených bytových návrhářů mi vysvětlil, že moji klienti chtějí utratit spoustu peněz za designový interiér svého domova tak, aby to vypadalo, že neutratili téměř nic. A já jim svými rustikálními výtvory ze dřeva pomohla tuhle misi splnit.

Postupem času se tahle moje oddaná klientela rozrostla na mnohem větší, která zahrnovala města na pobřeží a střediska Los Angeles, Aspen, East Hampton, Park City a San Francisko. A takhle jsem se seznámila s Owenem. Mým klientem byl Avett Thomson, výkonný ředitel technologické firmy, kde Owen pracoval. Avett a jeho nebezpečně nádherná manželka Belle patřili mezi mé nejvěrnější zákazníky.

Belle ráda žertovala o tom, že je Avettovou manželskou trofejí. Bylo by to mnohem vtipnější, kdyby to nebyla pravda. Tato bývalá modelka, o deset let mladší než jeho dospělé děti, se narodila a vyrostla v Austrálii. Moje výrobky se nacházely v každičkém pokoji jejího domu v San Francisku (kde žili s Avettem společně) i v jejím nově vybudovaném domě ve Svaté Heleně, malém městečku na severním konci údolí Napa, kam se Belle uchylovala, když chtěla být nějaký čas sama.

S Avettem jsem se setkala jen párkrát před tím, než se s Owenem poprvé zastavili u mě v dílně. Byli v New Yorku na schůzi investorů a Belle po nich chtěla, aby se ke mně zašli podívat na masivní noční stolek, který jsem pro ni vyráběla. Avett si nebyl jistý, co by měl kontrolovat. Snad jak bude stolek vypadat vedle rámu postele – rámu, který ponese jejich předraženou bio matraci.

Avettovi to bylo úplně jedno, ale opravdu. Když s Owenem vešli, měl na sobě výrazný modrý oblek, prošedivělé vlasy ztužené gelem a mobil přilepený k uchu. Byl uprostřed hovoru. Letmo sjel noční stolek pohledem a na chvilku zakryl mikrofon.

„Mně to připadá dobrý,“ pronesl. „Dohodnuto?“ Než jsem stačila odpovědět, zamířil ven.

Owen byl, na rozdíl od něho, jako u vytržení. Pomalu si prošel celou dílnu a zastavil se u každého výrobku, aby si ho pečlivě prohlédl.

Sledovala jsem, jak chodí sem a tam. Nevěděla jsem, co si o něm mám myslet. Byl to chlap samá noha, samá ruka, se střapatými světlými vlasy, opálený a na nohách měl obnošené tenisky značky Converse. Nic z toho neladilo s jeho módní sportovní bundou. Vypadalo to, jako by seskočil ze surfu rovnou do bundy, pod kterou měl nažehlenou košili.

Uvědomila jsem si, že na něho zírám, a zrovna ve chvíli, kdy jsem se chystala odvrátit, se zastavil u mého nejoblíbenějšího kusu nábytku – rustikálního stolu, který jsem používala jako pracovní.

Většinu plochy zakrýval počítač, noviny a nářadí. Stůl jste mohli rozpoznat jen tehdy, když jste se na něj opravdu zahleděli. A to on vážně dělal. Vnímal tvrdé sekvojové dřevo, které jsem ohoblovala, jemně zažlutila rohy a hrany obložila surovým železem.

Byl Owen prvním zákazníkem, který si toho stolu všiml? Ne, jistě že ne. Ale byl prvním, který se sehnul, jako to často dělám já, přejel prsty po ostrém kovu a dotkl se ho.

Obrátil hlavu a vzhlédl ke mně. „Au,“ vyhrkl.

„Měl byste se o něj zkusit bouchnout uprostřed noci.“

Owen se postavil, a jako by na rozloučenou stůl poplácal. Pak vyrazil směrem ke mně a náhle jsme stáli těsně u sebe – opravdu hodně blízko, až jsem se podivila, jak k tomu došlo. Asi mě to mělo uvést do rozpaků, vzhledem k tílku a džínám umazaným od barvy, rozcuchanému drdolu, ze kterého se draly zkroucené pramínky neumytých vlasů. Přesto jsem cítila něco úplně jiného, když jsem sledovala, jak se na mě dívá.

„Tak jaká je prodejní cena?“ zeptal se.

„Ten stůl je vlastně jediným kusem nábytku v dílně, který není na prodej,“ odvětila jsem.

„Protože by mohl způsobit zranění?“ zavtipkoval.

„Přesně.“

A právě tehdy se usmál. Když se Owen usmál, bylo to zvláštní. Abych to uvedla na pravou míru, neznamenalo to, že by úsměv jeho tvář rozjasnil. Nebyl v tom žádný sentiment ani výbuch emocí. Byl vřelý, dětský, takže díky němu vypadal laskavě. Působil mile takovým způsobem, s nímž jsem se na Green Street v Manhattanu dosud nesetkala. Byl tak působivý, že jsem zapochybovala, že bych na něj někdy vůbec na Green Street v centru Manhattanu mohla narazit.

„Takže žádné vyjednávání ohledně stolu?“ naléhal.

„Obávám se, že ne, ale mohla bych vám ukázat nějaký jiný.“

„A co takhle ukázková hodina? Mohla byste mě naučit, jak bych si mohl podobný stůl, ale s oblejšími hranami, vyrobit sám,“ navrhl. „Podepíšu dohodu, že si zodpovídám za všechna případná zranění, která si přitom přivodím.“

Pořád jsem se usmívala, ale byla jsem zmatená. Najednou jsem měla dojem, že už nemluvíme o stolu. Vlastně jsem si byla naprosto jistá, že o něm nemluvíme. Cítila jsem stejnou jistotu jako žena, která byla poslední dva roky zasnoubená s mužem, a najednou si uvědomila, že si ho nemůže vzít. Dva týdny před svatbou.

„Podívejte, Ethane…“

„Owene,“ opravil mě.

„Owene. Je to od vás milé, ale mám takové pravidlo, že se svými klienty nerandím.“

„No, pozitivní na tom je, že v tom případě si nemůžu dovolit koupit si něco z toho, co prodáváte,“ řekl.

A to bylo vše. Pokrčil rameny, jako by chtěl říct tak někdy jindy, a zamířil ke dveřím a k Avettovi, který rázoval po chodníku sem a tam, stále na mobilu, a cosi křičel na osobu na druhém konci. Už byl venku a pomalu mizel. Náhle jsem si uvědomila, hodně naléhavě, že ho musím dohonit a zabránit mu, aby odešel, říct mu, že jsem to tak nemyslela. Že jsem měla na mysli něco jiného.

Že by měl zůstat.

Vůbec netvrdím, že to byla láska na první pohled. Říkám jen, že část mého já ho chtěla zastavit a přimět ho, aby neodcházel. Toužila jsem zůstat v blízkosti toho širokého úsměvu ještě o chvilku déle.

„Počkejte,“ zavolala jsem. Rozhlédla jsem se, jestli nenajdu něco, co by ho mohlo zdržet, až můj zrak padl na látku, jež patřila jinému klientovi. Zvedla jsem ji. „Tohle je pro Belle.“

Nebyl to zrovna ten nejlepší nápad. Jak by vám potvrdil můj bývalý snoubenec, oslovovat někoho, kdo byl na odchodu, se mi absolutně nepodobalo.

„Zajistím, aby ji dostala,“ ujistil mě.

Vzal ji ode mě, aniž by se mi podíval do očí.

„A mimochodem. Taky mám jedno pravidlo. Nerandím. Jsem svobodný otec, takže to je v takové situaci normální…“ Odmlčel se. „Ale moje dcera je blázen do divadla. Ztratil bych důležité body, kdybych nezašel na nějaké představení, když jsem teď v New Yorku.“

Ukázal na rozzlobeného Avetta, řvoucího na chodníku.

„Divadlo není přesně podle Avettova gusta, i když to může znít překvapivě…“

„To ano,“ souhlasila jsem.

„Takže… co na to říkáte? Chtěla byste jít se mnou?“ Nepřiblížil se ke mně, jen vzhlédl. A naše oči se setkaly.

„Ale nebudeme to považovat za rande. Bude to jednorázovka. Než do toho půjdeme, tak se na tom dohodneme. Jen večeře a divadlo. Těšilo mě.“

„Kvůli našim pravidlům?“ zeptala jsem se.

Úsměv se mu vrátil na tvář, otevřený a vřelý. „Ano,“ přitakal.

„Kvůli nim.“

· · ·

„Co to tu je cítit?“ zeptá se Bailey.

Bailey se postaví mezi dveře do kuchyně a vytrhne mě z mých myšlenek. Vypadá otráveně, jak tam tak postává ve vytahaném svetru. Přes rameno má přehozenou tašku a pod popruhem zachycené vlasy s fialovým melírem.

Usměju se na ni. Mobil ještě držím pod bradou. Snažila jsem se dovolat Owenovi, ale neúspěšně, hovor vždycky spadne do hlasové schránky. Znovu a znovu.

„Promiň, neviděla jsem tě,“ omluvím se.

Neodpoví, jen sevře rty. Odložím mobil a jejího permanentně otráveného výrazu si nevšímám. I když se tváří takhle, je nádherná. Všimla jsem si, že když vejde do místnosti, lidi jsou její krásou jako omámení. Owenovi moc podobná není. Její fialové vlasy jsou od přírody kaštanově hnědé, oči tmavé a divoké. Vypadají tak vášnivě – ty její oči. Vtáhnou vás do sebe. Owen říká, že přesně takové měl její dědeček (z matčiny strany), proto ji pojmenovali po něm. Dívka jménem Bailey. Prostě Bailey.

„Kde je táta? Měl mě zavézt na dramaťák.“

Celá ztuhnu. Owenova zpráva v kapse váží snad tunu.

Ochraň ji.

„Určitě už je na cestě,“ uklidňuju ji. „Můžeme se zatím navečeřet.“

„Tu věc, co je tu tak cítit?“

Nakrčí nos pro případ, že by mi nebylo jasné, že vůně, o které je řeč, není právě její oblíbená.

„To jsou linguine, které sis dala u Poggia.“

Vrhne na mě prázdný pohled, jako by Poggio nebyla její oblíbená místní restaurace, jako bychom tam před pár týdny neoslavovali její šestnácté narozeniny. Bailey si objednala večerní specialitu – domácí celozrnné linguine s omáčkou z hnědého másla. A Owen jí dal k jídlu ochutnat ze své skleničky malbec. Myslela jsem si, že jí těstoviny chutnaly. Ale možná, že se jí jen líbilo pít víno se svým otcem.

Naložím vrchovatou porci na talíř a dám ho na kuchyňský pult.

„Vyzkoušej to,“ pobídnu ji, „bude ti to určitě chutnat.“

Bailey na mě zkoumavě hledí a rozhoduje se, jestli má náladu na výstup. Pokud by odešla rychle a bez večeře kvůli tomu, že ji táta zklamal, pak bych mu to na ni mohla naprášit. Rozhodne se tedy, že to neudělá, polkne zlost a vyhoupne se na barovou stoličku.

„Tak dobře,“ souhlasí, „dám si trochu.“

Bailey mě neustále zkouší. To je to nejhorší. Není zlá, ani žádný spratek. Je to hodná holka v nezáviděníhodné situaci, kterou nenávidí. A já jsem náhodou příčina té situace.

Existují jasné důvody, proč má pubertální dívka averzi vůči nové ženě svého otce, obzvlášť Bailey, které se žilo dobře jen s otcem, nejlepším kamarádem a jejím největším obdivovatelem. Ovšem tyhle důvody nejsou hlavní příčinou toho, proč se Bailey nelíbím. Není to jen kvůli tomu, že jsem při našem prvním setkání špatně odhadla její věk. Vztahuje se to k jednomu odpoledni, krátce poté, co jsem se přistěhovala do Sausalita. Měla jsem ji vyzvednout po škole, ale zasekla jsem se na mobilu s jedním klientem a přijela o pět minut později. Ne deset minut. Pět. 17,05. Ten čas byl na hodinách, když jsem zastavila před domem její kamarádky. Ale dopadlo by to stejně, kdybych přijela o hodinu později. Bailey je přemrštěně dochvilná. Owen by vám řekl, že tuhle vlastnost máme společnou. Jak jeho žena, tak jeho dcera dokážou odhadnout člověka v pěti minutách. Víc času to nezabere. A během těch pěti minut, kdy jsem byla na mobilu, což jsem neměla, si na mě udělala jasný názor.

Bailey si namotává těstoviny na vidličku a zkoumá je. „Vypadají jinak než v Poggiu.“

„Ale jsou stejné. Přemluvila jsem zástupce šéfkuchaře, aby mi prozradil recept. Dokonce mě poslal do Ferry Building, abych tam koupila česnekový chléb, který se k nim podává.“

„Ty jsi jela do San Franciska pro bochník chleba?“ podiví se. Možná se snažím až moc. To mám za to.

Nakloní se a vloží si celé sousto do pusy. Koušu se do rtu a čekám na její reakci – na drobné mňam, které jí bezděčně vyklouzne.

Místo toho jí zaskočí. Začne se dávit a natáhne se pro sklenici vody.

„Co jsi do toho dala? Chutná to jako… uhlí.“

„Ochutnávala jsem to,“ odpovím. „Je to perfektní.“

Dám si do pusy další sousto. Má pravdu. Ve zmatku kvůli dvanáctileté návštěvnici a Owenově zprávě se máslová omáčka změnila z jemně nasládlé bohaté pěny ve spáleninu. A hořkou. Nápadně podobnou uhlíkům z ohně.

„Stejně už musím jít,“ podotkne. „Obzvlášť pokud chci jet se Suz.“

Bailey vstane. Představím si Owena, jak stojí za mnou, nakloní se a zašeptá mi do ucha: Nech to být. To mi říká vždycky, když je na mě Bailey protivná. Nech to být. Znamená to, že se to jednoho dne zlepší. Také to znamená, že za dva a půl roku odejde na vysokou. Ale Owen nechápe, že tohle mě neuklidní. Já to vnímám tak, že mi dochází čas na to, přimět ji k tomu, aby se se mnou sblížila.

Tolik bych chtěla mít s ní hezký vztah, nejen kvůli Owenovi. Jde mi o víc. Táhne mě to k ní, přestože mě od sebe odstrkuje. Už proto, že rozumím tomu, jak se musí cítit, když ztratila matku. Ta moje odešla z vlastní vůle, Baileyina tragicky, ale postihlo nás to stejně. Ocitly jsme se ve stejné situaci a snažily se vymyslet,

jak se v tomhle světě zorientovat bez ochranné ruky té nejdůležitější osoby.

„Půjdu pěšky k Suz,“ řekne. „Odveze mě.“

Její kamarádka Suz, která taky hraje divadlo a bydlí rovněž v docích. Suz, která je v bezpečí, nebo ne?

Ochraň ji.

„Zavezu tě tam,“ navrhnu.

„Ne.“ Vytáhne pramen fialových vlasů zpoza ucha a zkontroluje jejich tón. „Nemusíš. Suz pojede tak jako tak…“

„Pokud se tvůj otec nevrátí, vyzvednu tě. Jeden z nás na tebe bude čekat před vchodem.“

Sjede mě pohledem. „Proč by se nevrátil?“ podiví se.

„Vrátí se. Určitě. Jenom jsem myslela… když pro tebe přijedu, mohla bys cestu domů odřídit.“

Bailey si dělá řidičák. Právě dostala na rok povolení řídit s dospělým, teprve potom bude moct jezdit sama. A Owen nemá rád, když řídí v noci, ani když je s ním, což se teď snažím využít ve svůj prospěch.

„Tak jo,“ souhlasí. „Díky.“

Jde ke dveřím. Chce ukončit tuhle konverzaci a vypadnout na čerstvý vzduch. Slíbila by cokoliv, jen aby už byla venku, ale tečku za tím udělám já, aby bylo jasné, že je to dohoda.

„Tak za pár hodin na shledanou.“

„Nashle,“ utrousí.

Chvíli jsem šťastná. Pak za sebou práskne dveřmi. A já zůstávám sama ve ztichlé kuchyni s Owenovým vzkazem a spálenými těstovinami, kterými bych nakrmila desetičlennou rodinu.

Neptej se, když nechceš slyšet odpověď

Je osm večer, a Owen se ještě neozval.

Zahýbám vlevo na parkoviště před Baileyinou školou a zastavuju u předního vchodu.

Ztlumím rádio a pokouším se mu znovu zavolat. Srdce se mi divoce rozbuší, když hovor okamžitě spadne do hlasové schránky. Už je to dvanáct hodin, co odešel do práce, dvě hodiny od návštěvy fotbalové hvězdičky. Poslala jsem osmnáct zpráv, a ani na jednu můj manžel neodpověděl.

„Ahoj,“ začnu po zaznění tónu, „nevím, co se děje, ale musíš mi zavolat, jakmile si poslechneš tuhle zprávu. Owene? Mám tě ráda. Ale zabiju tě, jestli se mi co nejdřív neozveš.“

Ukončím hovor a podívám se na mobil. Přeju si, aby se hned rozdrnčel. Owen volá, aby mi vše vysvětlil. To je jeden z důvodů, proč ho mám ráda. Vždycky přichází s dobrým vysvětlením. Vždycky všechno v klidu zdůvodní, ať už se děje cokoliv. Chci věřit tomu, že tomu tak bude i tentokrát. I když to tak zatím nevidím.

Přesunu se na sedadlo pro spolujezdce, aby mohla Bailey skočit za volant. Zavřu oči a představuju si nejrůznější scénáře toho, co všechno se mohlo stát. Neškodné, rozumné scénáře. Zasekl se na důležité pracovní schůzce. Ztratil mobil. Chce překvapit Bailey nějakým ztřeštěným dárkem. Chce překvapit mě nějakým výletem. Myslí si, že je to vtipné. Absolutně nepřemýšlí.

V tu chvíli zaslechnu v rádiu jméno Owenovy technologické společnosti – Shop. Zesílím rádio, abych se ujistila, že nemám halucinace. Možná jsem to vyslovila já ve zprávě Owenovi. Nezasekl ses v Shopu? Je to možné. Ale pak se zaposlouchám do konce příspěvku moderátorky NPR, hovořící uhlazeným, vážným hlasem.

„Dnešní razií kulminovalo čtrnáctiměsíční vyšetřování Komisí pro kontrolu cenných papírů a FBI softwarových startupových obchodních praktik. Můžeme potvrdit, že výkonný ředitel společnosti Shop Avett Thompson je ve vazbě. Předpokládá se, že bude obviněn ze zpronevěry a podvodu. Zdroje blízké vyšetřování sdělily rádiové stanici, že, cituji: existují důkazy, že Thompson plánoval, že uprchne do Dubaje, kde si zařídil rezidenci. Obvinění dalších manažerů společnosti se předpokládá v nejbližších dnech.“

Shop. Opravdu mluví o Shopu.

Jak je to možné? Owen měl čest tam pracovat. Tohle slovo použil. Čest. Řekl mi, že si nechal snížit plat, aby se k nim mohl připojit. Téměř všichni pracovali za snížený plat a opustili velké společnosti: Google, Facebook, Twitter, hodili za hlavu velké příjmy a dohodli se na akciové opci místo tradiční kompenzace. Netvrdil mi Owen, že to udělal, protože věřil, že se technologie společnosti rozvíjejí? Nejsou společností Enron. Ani Theranos. Jsou softwarovou společností. Budovali softwarové nástroje na privatizaci života online. Pomáhali lidem mít kontrolu nad tím, jaké informace o nich mohou být dostupné, poskytli jednoduché postupy, jak vymazat ztrapňující fotografie, jak vytvořit webovou stránku, která by nezmizela. Chtěli být součástí revolučního přístupu k soukromí. Chtěli pozitivní změnu.

Jaký by v tom mohl být podvod?

Moderátorka se odmlčí kvůli reklamě a já se natáhnu pro svůj mobil, abych se mrkla na Apple News.

Ve chvíli, kdy přejdu na obchodní zprávy CNN, se před školou objeví Bailey. Přes rameno má přehozenou tašku a upírá na mě pohled, jako když něco potřebuje, na což nejsem zvyklá.

Instinktivně vypnu rádio a odložím mobil.

Ochraň ji.

Bailey spěšně nasedne do auta. Usadí se na místě řidiče a zapne si pás. Ani mě nepozdraví. Ani se na mě nepodívá.

„Jsi v pořádku?“ zeptám se.

Zavrtí hlavou, fialové vlasy jí vypadnou zpoza uší. Očekávám nějakou jedovatou poznámku typu – Vypadám snad v pořádku? Ale mlčí.

„Bailey?“ pobídnu ji.

„Nevím,“ odpoví. „Nevím, co se děje.“

Teprve teď si toho všimnu. Taška, kterou má, není její taška přes rameno. Je to vlněná taška. Velká černá vlněná taška, kterou chová na klíně něžně jako miminko.

„Co je to?“ vyzvídám.

„Podívej se,“ vyzve mě.

Prohlásí to takovým způsobem, že se mi vůbec nechce na ni pohlédnout. Nic jiného mi ale nezbývá. Bailey mi ji hodí do klína.

„No tak, podívej se, Hannah.“

Rozevřu zip a ven se začnou valit peníze. Ruličky a ruličky. Stovky stodolarových bankovek svázaných provázkem. Jsou těžké a je jich nekonečně mnoho.

„Bailey,“ zašeptám. „Kdes je vzala?“

„Táta mi je nechal ve skříňce,“ vydechne.

Hledím na ni v úžasu a srdce mi buší jako o závod. „Jak to víš?“

Bailey mi podá vzkaz, tedy spíš ho hodí mým směrem. „Řekněme, že mám dobrý odhad,“ odpoví.

Vezmu vzkaz z klína. Je napsaný na žlutém papíru. Je to dnes už druhý Owenův vzkaz na tomhle žlutém papíru.

Je to druhá část papíru, na kterém byl napsaný vzkaz pro mě.

Na přední straně je napsáno BAILEY, dvakrát podtrženo.

Bailey,

asi to nebude dávat smysl. Omlouvám se. Víš, co je pro mě důležité.

A víš, co je důležité pro tebe. Drž se toho. Pomáhej Hannah. Dělej, co ti řekne.

Má tě ráda. Oba tě máme rádi. Jsi všechno, co mám.

Táta

Upírám oči na vzkaz, dokud se mi slova nezačnou rozmazávat. Dokážu si představit, co předcházelo setkání Owena a té dvanáctileté holky s chrániči. Vidím Owena, jak běží školními chodbami kolem skříněk. Byl tam, aby doručil své dceři tuhle tašku. Dokud to bylo možné.

Cítím horkost na hrudi a těžce se mi dýchá.

Vždycky jsem se považovala za vcelku vyrovnanou ženu. Dalo by se říct, že se to během dospívání ode mě vyžadovalo. V mém životě nastaly pouze dvě situace, kdy jsem se cítila přesně takhle. V den, kdy jsem si uvědomila, že se moje maminka už nikdy nevrátí, a tenkrát, kdy zemřel dědeček. Když se podívám na vzkaz a ten obrovský balík peněz, který tady nechal, ten pocit je tu znovu. Jak bych ho popsala? Jako když se něco uvnitř dere ven. Jakýmkoliv způsobem. Taky vím, že pokud by měl někdy nastat moment, že se pozvracím, je to právě teď.

A přesně to se stalo.

···

Zajedeme na parkoviště v docích.

I když jsme nechaly během celé cesty otevřená okénka, stále si pro jistotu držím kapesník před pusou.

„Máš pocit, že ještě hodíš šavli?“ zeptá se Bailey.

Zavrtím hlavou a snažím se přesvědčit sama sebe i ji. „Je mi dobře.“

„Tohle by ti mohlo pomoct…,“ podotkne.

Vidím, jak vytahuje z kapsy svetru jointa. Podá mi ho.

„Odkud to máš?“ zděsím se.

„V Kalifornii to je legální,“ uklidňuje mě.

Co je to za odpověď? Platí to i pro šestnáctileté?

Třeba mi nechtěla odpovědět, tím spíš, jestli je můj odhad správný, toho jointa dostala od Bobbyho. Bobby je víceméně její přítel. Je v posledním ročníku na stejné škole jako Bailey. Na první pohled vypadá jako docela dobrý kluk, i když trochu intelektuál. Přípravka na Chicagskou univerzitu, předseda studentské rady. Žádné fialové pramínky ve vlasech. Je v něm ale něco, proč mu Owen nedůvěřuje. I když nechci připisovat Owenovu nelibost přemrštěné ochraně Bailey, sama mám dojem, že Bobby podporuje Bailey v tom, aby mnou pohrdala. Občas, když s ním stráví nějaký čas, přijde domů a uštědří mi nějakou urážlivou poznámku. Snažila jsem se nebrat si to osobně, Owen už se ale neudržel. Před několika týdny se s Bailey kvůli Bobbymu pohádal. Vyčetl jí, že se s ním vídá moc často. To bylo poprvé a naposledy, kdy jsem viděla, jak se Bailey podívala na Owena pohrdavým pohledem, který si obyčejně schovávala pro mě.

„Jestli ho nechceš, nemusíš,“ poznamená. „Jen jsem ti chtěla pomoct.“

„Je mi dobře. Ale díky.“

Dává si ho zpátky do kapsy a mě to v tu chvíli trkne. Snažím se vůči Bailey vyhýbat jakýmkoliv velkým rodičovským krokům. Zjevně je to jedna z mála věcí, které se jí na mně líbí.

Odvrátím se a v duchu si poznamenám, že to musím s Owenem probrat, až se vrátí. On se musí rozhodnout, jestli si Bailey může jointa nechat, nebo ho dát jemu. Najednou mi to dojde. Nemám tušení, kdy bude Owen zase doma. Nevím, kde teď je.

„Víš co? Radši si ho vezmu.“

Obrátí oči v sloup, ale dá mi ho. Uložím ho do přední přihrádky a zvednu vlněnou tašku.

„Začala jsem je počítat…,“ prozradí mi.

Pohlédnu na ni.

„Ty peníze,“ vysvětluje. „V každé roličce je deset tisíc dolarů.

Dostala jsem se k šedesáti. Pak jsem přestala počítat.“

„Šedesát?“

Sbírám pohozené roličky peněz, které vypadly na sedadlo a na podlahu, a vracím je do tašky. Pak zavřu zip, abychom se nemusely na tu obrovskou částku peněz uvnitř tašky dívat. Ani jedna z nás.

Šest set tisíc dolarů. Šest set tisíc dolarů jenom z těch spočítaných.

„Lynn Williamsová sdílela všechny tweety Daily Beast na svém Instagramu,“ vypráví. „Všechno o Shopu a Avettu Thomsonovi. Že je jako Madoff. To se v jednom z nich píše.“

Rychle a jasně si projdu vše, co vím. Owenův vzkaz pro mě. Vlněná taška pro Bailey. Zpráva v rádiu o údajné zpronevěře a obrovském podvodu. Avett Thomson jako duchovní otec něčeho, co stále nechápu.

Cítím se jako v nějakém nesmyslném snu, který se vám zdá, když jdete spát v nevhodný čas, kdy vás probouzí odpolední slunko nebo půlnoční chlad, a vy jste z toho úplně mimo. Nezbývá vám nic jiného než se obrátit na osobu vedle vás, na osobu, které nejvíc důvěřujete, a hledáte vysvětlení. Ale byl to jenom sen. Pod postelí se neschovává tygr. Nehonili vás pařížskými ulicemi. Neskočili jste z Willis Tower. Váš manžel nezmizel bez jakéhokoli vysvětlení, nenechal své dceři šest set tisíc dolarů. Jen těch spočítaných.

„Nevíme, jestli to je pravda,“ uklidňuju ji. „Ale i kdyby se potvrdilo, že je Shop do něčeho zapletený, nebo že Avett provedl něco ilegálního, pořád to ještě neznamená, že s tím tvůj otec má něco společného.“

„Tak kde je? A kde vzal ty peníze?“

Křičí na mě, protože by chtěla křičet na něho. To je pocit, který chápu. Jsem naštvaná stejně jako ty, chci říct. A osoba, jíž bych to chtěla říct, je Owen.

Pohlédnu na ni. Potom se otočím a zírám z okna, na doky, na zátoku, na všechny ty osvětlené domy v naší malé komunitě. Vidím přímo do plovoucího domu manželů Hahnových. Sedí jako každý večer vedle sebe na gauči, koukají na televizi a pojídají zmrzlinu.

„Co teď budu dělat, Hannah?“ zeptá se. Moje jméno visí ve vzduchu jako obvinění.