Obsah

CHECK IN

VYKRADAČKA HROBŮ

JEPICE A JESTŘÁB

PAVOUK Z MARSU( INTERMEZZO )

ANGLICKÁ RŮŽE

KRVAVÁ HORCHATA

CHECK OUT

Hotel Royal

Copyright © Jan Folný, 2022

ISBN 978-80-242-8465-1

Všem mým bývalým, současným i budoucím kolegům
z hotelu

Jsme
šílenci

1800 př. n. l.

Ustanovil jsem
stanice na zastávkách,
přivedl do nich pohostinné lidi
—
Kdo přijde seshora
a kdo přijde zdola,
najde tam občerstvení
a chládek
—
Poutník, jenž jde
nočními cestami,
najde v nich úkryt jako v opravdovém domě
—

Nařízení mezopotámského krále Šulgiho

1951

Zbývala ještě otázka, co dál;
jak a kde začít ten nový život. Ale s tím jsem si prozatím nechtěl lámat hlavu.
Dopil jsem a vyšel z hotelu, abych se porozhlédl,
co mi tento divný svět
může nabídnout.
—

John Wyndham: Den trifidů

2017

Na podlaze v hotelu
Na podlaze v hotelu

V hotelový sprše
Na hotelový posteli

V hotelový sprše
V hotelu
—
Jo, zlato
Nahoru a dolů…

Nebe…

Nebudu lhát,
nemůžu se dočkat
—

French Montana:
úryvky z písně Hotel Bathroom

CHECK IN

Vzhledem k nedostatku číšníků na place má vedoucí směny a zároveň zástupce vedoucího hotelové restaurace dobrý pocit z toho, jak zatím večeře probíhají. Stojí v rohu místnosti, odtud má nejlepší výhled na všechny stoly, a také je to jen dva kroky od hlavního pultu s objednávkovým systémem a platebními terminály, a vše pozoruje. Na klientské frontě je klid, většina strávníků je už na dezertech a sýrech s portským. Se zaměstnanci a jejich morálkou je to horší. Jsou unavení a je jich málo. Ale do osvobozujícího telefonátu z hlavní kuchyně o vyhlášení posledních objednávek zbývá slabá čtvrthodinka. Měli štěstí, že to ve finále nebyl tak hektický večer, jak se obávali. Hlavně po tom obědovém fiasku.

Začalo to tím, že mu tři číšníci zavolali, že do práce nepřijdou, protože jsou nemocní. To se dalo čekat, poněvadž vedoucí včera zcela náhodou zaslechl, že se jeho podřízení chystají na nějaký velký mejdan. Jeho nepozvali a pak si klidně nepřijdou do práce. Byl tedy už před dnešními obědy minus tři, pak se to ale ještě zhoršilo. Musel totiž ze směny vyhodit další dva číšníky.

Jednoho kvůli tomu, že se motal mezi stoly a příšerně to z něj táhlo, asi šel rovnou z té party. A toho druhého kvůli hroznému faux pas, kterého se dopustil hned na začátku servírování. Vedoucí byl v okamžiku, kdy se to stalo, nedaleko, takže měl ten trapas pěkně z první ruky. Číšník, vlastně jeden z těch nejzkušenějších z celého týmu, servíroval jednomu stálému hostovi přílohu – misku se sýrovými těstovinami, populární mac & cheese s plátky lanýže. Položil ji předpisově před hosta, host číšníkovi poděkoval, ale pak se zarazil. Vy jste ochutnal moje těstoviny? zeptal se host číšníka. Ten odpověděl, že neví, co má pán na mysli. Host, teď již viditelně naštvaný, svou otázku zopakoval. Jistěže jsem vaše těstoviny neochutnal, pane, to my tady neděláme, zopakoval číšník. Než stačil vedoucí směny přiskočit a zasáhnout, vyslechl si hostovo zdrcující usvědčení: A proč se teda od mojí misky táhne vlákno sýru až do vaší pusy?

Číšník letěl na hodinu, a v tu chvíli tedy byli na minus pěti. A to už je na obsluze dvou stovek obědů znát. Samozřejmě se to všechno odehrálo ve chvíli, kdy už i snídaňová směna byla pryč. A i přestože vedoucí směny všechny snídaňové číšníky a servírky obvolal, zvedli mu to jen tři a jen jedna kývla, že se do práce vrátí a odpracuje denní směnu, tedy zbytek obědů a celé večeře. Vedoucí také požádal na personálním o několik pomocníků na večerní obsluhu z externí agentury, ale jeho požadavek byl vedením hotelu zamítnut s odkazem na vyčerpaný měsíční rozpočet. Ale i navzdory tomu, že byl jeho večerní tým o čtyři zaměstnance chudší a všichni museli běhat, objednávat a nosit mnohem víc a rychleji než obvykle, probíhal veškerý servis hladce. Tedy zatím. Vedoucí směny se nenápadně podíval na hodinky. Poslední objednávky by měly být kuchyní vyhlášeny každou chvíli.

Stážistka, která třikrát týdně vypomáhá týmu hotelových personalistů, doufala, že dnes jí konečně bude dovoleno nahlédnout do životopisů uchazečů o práci v hotelu, anebo se dokonce zúčastnit pracovních pohovorů. Chtěla si totiž ověřit mezi zaměstnanci rozšířenou znepokojivou zvěst o tom, že jedním z hlavních kritérií pro získání pracovní pozice v tomhle hotelu je fyzický vzhled. Upřímně doufala spíš v její nepotvrzení. Ale ani dnes jí to nebylo dovoleno. Na dnešek jí byl přidělen zcela jiný úkol. Má vybrat, která z národních kuchyní dostane příští týden prostor v hotelové kantýně.

Zklamaně projíždí seznamy personálního oddělení, počítá a zjišťuje, že v hotelu v současnosti pracuje na různé úvazky sto osmdesát tři stálých zaměstnanců. Dále je tu asi pětadvacet lidí, kteří bývají nepravidelně najímáni na určitou dobu, nejčastěji v předvánočním období, v době konání tenisového Wimbledonu a během londýnského týdne módy. A pak jsou tu samozřejmě studenti: ti ze středních hotelových škol absolvují svou praxi nejčastěji v restauraci, v kuchyni a na recepci. Ti z vysokých hotelových škol vykonávají své povinné kolečko po jednotlivých hotelových odděleních na nižších manažerských pozicích. A nakonec ti z nehotelových škol, kteří plní povinnou stáž na jiných úsecích, na finančním, obchodním nebo třeba jako ona na oddělení lidských zdrojů a personalistiky. Hotel také využívá několik externích náborových společností, které mu dokážou nabídnout kvalifikovanou pracovní sílu během několika hodin. Těchto finančně nepříliš výhodných služeb využívá hotel jen výjimečně, a to v případě náhlých krizí, během nečekaně rušných dní či při pořádání velkých akcí.

Stážistka se rozhodla, že pro potřeby svého úkolu bude brát v úvahu pouze stálé zaměstnance a také studenty. Tedy asi dvě stě lidí. Začala postupně otvírat jejich složky. Prohlíží si desítky tváří, ve kterých rozeznává různou míru nervozity či téměř nepatrného vzrušení: jak se potvrdilo i v jejím případě, fotky do personálního systému se pořizují na konci prvního dne úvodního školení. Desítky různých hotelových profesí, o kterých neměla ani ponětí. Nakonec je tenhle původně hloupý úkol i k něčemu dobrý, nakonec se o hotelu a jeho zaměstnancích přece jen něco dozví. U každého profilu si všímá národnosti zaměstnance, dělá si čárky, seznam se pěkně rozšiřuje. U mnoha položek si stážistka není vůbec jistá, jaké jídlo je typické pro tu kterou národnost, v několika případech ani neví, kde se ten který stát nachází, musí hodně googlovat. Nejvíc ji zaujala maďarská, kostarická a malajsijská jídla, jsou plná barev a netradičních potravin. Dostala z toho hlad. Není už náhodou čas na oběd? Je sice trochu brzo, ale když se pomalým krokem projde po všech provozních chodbách hotelového zázemí (do části hotelu určené hostům nemá přístup) a ještě si skočí na toaletu, tak jí to tak akorát vyjde. Počítání národností dokončí po obědě.

Dočasně jediný pracovník hotelové parkovací služby si řekl, že on tak hloupý jako jeho bulharský kolega rozhodně nebude, on se vyhodit ze zaměstnání nenechá. Bulhar to přehnal, bylo jasné, že to na něj jednou praskne. Poté co na noční službě zaparkovali všechny vozy hostů a vrátili auta návštěvníkům hotelové restaurace, kteří v hotelu nezůstali přes noc, si Bulhar pokaždé vybral jednu káru, nejlepšího a nejsilnějšího hřebce ze stáje, jak říkával, a jel se s ní projet po Londýně. Užít si, předvést se, zažít něco úžasného. Nejvýš na seznamu Bulharem nedovoleně řízených aut byla taková luxusní děla, opět jeho výrazivo, jako například McLaren Speedtail jednoho amerického finančníka či Lamborghini Huracán jednoho francouzského fotbalisty. Takový nadržený krasavci, básnil Bulhar, v noci spát nedokážou a potřebujou provětrat písty.

Byla to jen otázka času, kdy se uprostřed noci zjeví v recepci rozzlobený host a s odkazem na aplikaci na svém mobilním telefonu s GPS lokalizací svého auta se bude domáhat vysvětlení, jak je možné, že jeho auto bylo odcizeno z hotelového parkoviště. Ne, on se vyhodit, nebo dokonce zatáhnout do problémů s policií jako v Bulharově případě rozhodně nenechá. Bude ostražitý a obezřetný. Nejen že by ztratil práci s nadprůměrnými tuzéry a také s extra výdělky z drobných krádeží z aut, ale hlavně by – sám velký milovník krásných drahých aut – ztratil kontakt s auty samotnými.

Čistič cínového a stříbrného nádobí je celý den zavřený ve svém podzemním kumbále. Je to jeden z mála pracovníků hotelu, který má pevně stanovenou pracovní dobu, od devíti do pěti, od pondělí do pátku. Tahle pracovní pozice byla vytvořena vcelku nedávno, a to jako reakce na šokující zjištění hotelového vedení, jak moc se z hotelu ztrácejí luxusní příbory a servírovací náčiní. Čistírna drahého nádobí vznikla přepažením třílinkové umývárny bílého nádobí a byla s ní propojena pásovým dopravníkem, na který předumývači odkládají vybrané příbory a kusy nádobí. Předumývači i samotný čistič cínu a stříbra jsou zároveň povinni každý den procházet důkladnou prohlídkou při odchodu ze zaměstnání, vedení chce mít jistotu, že se skutečně nic neodnáší. Výsledky se brzy dostavily: měsíční úbytek cínového a stříbrného nádobí poklesl ze šestnácti na čtyři procenta. A třebaže bylo vedení hotelu s těmito čísly prozatím spokojeno, nařídilo kontroly zaměstnanců u východu z hotelu ještě zintenzivnit.

Vypadalo to na nepovedený den. Začalo to hned po probuzení ostrou hádkou s manželkou. Ještě nestačil ani dopít svou první kávu, a už na něj znovu štěkala. Pak si chtěl k snídani namazat marmeládou dva plátky hefezopfu, ale zjistil, že jim sladký chléb, který si nechávají vozit z jedné vídeňské kavárny v Islingtonu, bohužel došel. Jak by to vůbec mohl být dobrý den, když první slova, která nahlas vyslovil, byla: Sklapni a radši se postarej, ať tu máme něco pořádného k jídlu. Také si uvědomil, že se mu postupně pod spánky rozlézá bolehlav, vypil toho na včerejším setkání v Claridge’s nad svou obvyklou míru. Na ulici pak musel čekat na zpožděné hotelové auto celých šest minut.

Šest minut stál na prázdné ulici na okraji Londýna před dvoupatrovým georgiánským domem, v jehož jedné polovině jeho čtyřčlenná rodina bydlí, dýchal studený vzduch a rozhlížel se kolem. Šeď ustupující noci spolu s mlhou mu ale dovolila dohlédnout jen na několik metrů vzdálenou autobusovou zastávku. Při pohledu na ni a hlavně na její název – Schweinekeule – se musel jako pokaždé usmát: tuhle komerční zastávku jedné lokální autobusové linky nechal zřídit u jejich domu pro své děti, aby nemusely při cestě do školy chodit na vzdálenější regulérní zastávku, která je o půl kilometru dál. Jeho zaměstnavatel tuhle prémiovou nákladnou službu uhradil. Bylo mu dokonce dovoleno zastávku pojmenovat. Trochu nepatřičně zvolil něco, na co ke svému překvapení tady v Londýně dost často myslí – tradiční domácí nedělní pečínku, jak si ji pamatuje z dětství. Uklidňuje ho, že moc lidí, kteří bydlí tady na jihovýchodním okraji Londýna, si název jeho zastávky přeložit nedokáže. Hotelové auto se konečně objevilo.

Promiňte, pane řediteli, zácpa v Richmondu, omluvil se hotelový řidič, ale řediteli to zpoždění vlastně vůbec nevadí. Alespoň udělal něco pro své zdraví a trochu se nadýchal řízného ranního vzduchu. A hlavně: on vlastně vůbec nepospíchá. To je výhoda toho, být číslem jedna v hotelové hierarchii. Dva, pokud je přítomen majitel. Máte noviny? zeptal se, když si sedal do auta. Zajisté, pane řediteli, odpověděl řidič, a ještě než se rozjel, podal svému nadřízenému dnešní výtisky obou ranních londýnských deníků, Metra a City A.M.

Ale ani listování novinami jeho den nevylepšilo. Ba naopak. V obou periodicích ve společenských rubrikách sice včerejší velkou sešlost hoteliérů zmiňovali, ale v Metru byla reportáž bez fotek a v City A.M. to popletli: byla tam sice fotka, na které se on usmívá do objektivu s modelkou Delevingne a ředitelem Claridge’s, ale nebyl označen svým jménem jako ředitel Royalu, ale jménem ředitele Imperialu jako ředitel Olympiku. Verdammte Amateure, ulevil si na zadním sedadle. Noviny odložil a dýcháním zhluboka se snažil rozehnat bolest hlavy.

V kanceláři v hotelu na něj čekal kromě zweites Frühstück, tradiční ranní svačinky v podobě malého sendviče se salámem a sýrem připraveného speciálně pro něj v hotelové kuchyni, i naléhavý a skoro vyděšený výraz jeho sekretářky. Má prý okamžitě zavolat hlavního manažera hotelové bezpečnostní služby. Děkuju, řekl jí. Ale nejdřív si sním tu snídani, dodal v duchu sám pro sebe. Snídani mu ale zkazila právě obdržená textová zpráva od majitele hotelu. Prcek mu oznamoval, že je v nemocnici, a žádal ho, aby mu tam poslali nějaké fajnové hotelové jídlo. Ředitel si také teď všimnul vzkazu, který mu ve výkazu o noční službě zanechal noční manažer: i jemu má ředitel ihned zavolat. Tohle opravdu nebude dobrý den, napadne ho. A pak se to mělo ještě zhoršit. Vytočí číslo na hlavního bezpečáka a ten mu suše oznámí, že v jednom pokoji byla dnes ráno nalezena dvě mrtvá těla. Ředitel odloží nedojedený sendvič a pocítí, jak bolest ve spáncích najednou zintenzivnila. A to je teprve tři čtvrtě na devět.

Jednou za čtvrt roku mají všichni pracovníci sladké kuchyně za úkol přijít s nápadem, jak obnovit nabídku dezertů v jednotlivých prodejních místech hotelu. Jednat se může například o návrh, jak pozměnit menu zmrzlinových a čokoládových produktů vyráběných v hotelu, nebo třeba o nápad na nové složení džusů a smoothies. Od pekařů se ale očekává jejich vlastní nový produkt – ať už v podobě moučníků a zákusků pro hotelovou kavárnu, nebo přímo nový zajímavý dezert, který by oživil jídelní lístek hlavní restaurace. Vítězný nápad je finančně ohodnocen a hlavně okamžitě zařazen na hotelové menu.

Jediná dívka pracující ve sladké kuchyni, která je zároveň i jedinou Angličankou v týmu, sleduje prezentace svých kolegů. Dva pekaři z Francie, co se domnívají, že jejich kulinářská genialita je dána už jejich národností, prezentují své rádoby odvážné variace na tradiční makronky a tartaletky. Jejich domýšlivost o vlastní pekařské výjimečnosti je nesnesitelná stejně jako francouzský přízvuk v jejich angličtině. To už si pekařka mnohem víc považuje kolegy odněkud z východní Evropy s angličtinou v podstatě nulovou, který jako první všem představil svůj návrh – minimalistický zákusek v podobě podélné krabičky z drobivého žloutkového těsta ozdobené neslazenou šlehačkou, který vypadá jako malá rakev zasypaná bělostnými věnci. Po Francouzích nastupuje španělský kolega a podává všem hrneček s horchatou, údajně španělským národním nápojem z tygřích ořechů, tedy svým návrhem, jak aktualizovat nabídku snídaňových nápojů. Pekařka nikdy o tygřích ořeších neslyšela. Tohle pojmenování se muselo nějak ztratit v překladu, protože v ořeších se ona vyzná. Ten hustý sladký nápoj narůžovělé barvy, připomínající ochucené mandlové mléko, jí ale vcelku chutná. A teď je řada na ní.

Ještě než zvedne nerezové gloše, a na talířích před sebou tak odhalí své moučníkové kreace, napadne ji, jestli to přece jen trochu nepřehnala.

Důležitě kráčíš dlouhou hotelovou chodbou s tlumeným osvětlením a hledáš pokoj, který ti byl přidělen. Po cestě k němu si všímáš všech maličkostí. Od toho tu jsi. Oceňuješ, posuzuješ, kritizuješ. Hodnotíš hotely, protože hodnotit hotely, rozdělit hotelové činnosti do kategorií, přidělit jim nesplnitelná očekávání a bodovou škálu je mnohem, mnohem jednodušší než hodnotit život sám. Přestože se v tomhle odvětví všichni – a ty obzvlášť – chovají, jako by šlo o nejdůležitější věc na světě, jako by šlo o skutečný život, hotel jím rozhodně není. Hotel je iluze, divadlo, hra. Hra na hezký život, ve kterém si v jednorázových měkoučkých papučích můžeš pochutnat na prvotřídním zákusku v kteroukoliv denní i noční hodinu. Položky statické (vybavení, nabídka produktů a služeb) a položky dynamické (praktická prezentace produktů a provedení služeb), hodnocení od jedné do sta. Letos máte navíc za úkol věnovat zvláštní pozornost komunikaci hotelových zaměstnanců s hosty, úrovni jejich angličtiny, užívanému lexiku, jednotlivým přízvukům a tomu, jak tohle všechno interakci s hostem ovlivňuje.

Roztrhneš papírovou pečeť na papučích s logem hotelu, položíš je před sebe a chvilku je pozoruješ, jestli se otevřou tak, jak by měly, jestli se tunel pro nárty náležitě zvedne a za jak dlouho. Pak do nich zasuneš bosé nohy. Chvíli čekáš, jestli se vůbec dostaví, a pokud ano, tak jak opojná bude ta rozkoš z doteku heboučkých dlouhých vlasů froté papučí na tvých bosých chodidlech. Pak jim na svém výkazu udělíš osmdesát sedm bodů ze sta, a ještě než se přesuneš k hodnocení dalšího vybavení pokoje, objednáš si po telefonu přes hotelovou donáškovou službu crème brûlée se dvěma kopečky malinového sorbetu. Dívce s výrazným cizím přízvukem, které svou objednávku diktuješ a která ti ji – přesně podle pravidel – zopakuje, rozumíš v podstatě jen název dezertu.

Na konci každého týdne mělo všech pět členů oddělení marketingu a propagace přijít s originálním nápadem, ze kterého by se mohla rozvinout příští propagační strategie hotelu, a to proto, aby tým trvale posiloval hotelovou BX, brand experience. Ona inovativní idea musí samozřejmě vždy vycházet z aktuálního komplexního zhodnocení příležitostí, hrozeb a silných i slabých stránek hotelu jako produktu, tedy z takzvané SWOT analýzy. Markeťáci milují zkratky. Tomu, na koho dnes vycházela SMH (obsluha sociálních médií – social media handles), začal nekonečný proud hloupého a zbytečně ukřičeného blábolení čtyř jeho kolegů lézt na nervy. Ještě chvíli bude poslouchat jejich afektované výlevy v tomhle stísněném klaustrofobním prostoru, který byl na miniaturní kancelář v posledním hotelovém patře předělán z malého skladu na čisticí prostředky, a začne je jednoho po druhém rdousit.

Zvedl se, zapnul si dvouřadé sako a oznámil jim, že jde na PK procházku po hotelu, product knowledge, aby si osvěžil všechny ty úžasné služby, které hotel hostům nabízí, a také aby něco vyfotil a odpálil na sociální sítě. Každotýdenním úkolem se trápit nemusel, protože pokud ho do odpoledního předvádění čerstvých idejí nenapadne nic jiného, navrhne dnes komerční spolupráci hotelu se svým bývalým milencem (tenhle detail si ale nechá pro sebe), který je zároveň středně známým tiktokerem se zájmem o cestování. Má ho v záloze už několik týdnů.

Markeťák schází veřejnou částí hotelu do přízemí a po cestě fotí detaily na hotelových chodbách: dramatické výjevy na štukových stropech, pozoruhodný paprsek světla vycházející z proskleného světlíku v západním křídle hotelu, dlouhé pruty stonků s drobnými bělostnými květy orchidejí, které stojí na dekorativních mramorových piedestalech mezi jednotlivými apartmány na exekutivním patře. Když dojde až do hotelové lobby, všimne si za pultem recepce dívky, kterou tam nikdy dříve neviděl. Musí být nová. Chvíli ji pozoruje a pak na iPhonu odešle do oddělení lidských zdrojů nespokojený e-mail, ve kterém ostře vyjádří své rozhořčení nad tím, že nábor nových pracovníků recepce nebyl konzultován s oddělením marketingu a propagace.

Všichni pracovníci hotelu přicházející do styku s hosty, a recepční obzvlášť, jsou důležití nositelé naší exkluzivní značky. Udržují naši CX, customer experience, na té nejvyšší úrovni. Musí mít značnou úroveň fyzického vzhledu, musí být OB, on brand, v souladu s vysokým standardem našeho hotelu, a takovéto pochybení jako v případě této nové pracovnice recepce a s tím spjatá újma na hotelové image se nesmí opakovat, napsal a v závěru e-mailu se ještě dotázal, zda je stále možné přijetí této pracovnice do hotelové recepce zvrátit.

E-mail odeslal a ve stejnou chvíli mu přišel jiný. Externí hotelový kronikář, bývalý profesor historie a bývalý člen Sněmovny lordů anglického parlamentu, kterému občas zadávají zakázku na zpracování nějaké události z historie hotelu, čehož pak využívají na sociálních sítích, ho ve zprávě upozorňoval na jakési blížící se výročí. Kronikářův e-mail měl hrozivou délku tří displejů markeťákova telefonu, takhle dlouhé e-maily většinou vůbec nečte, a rozvlekle popisoval, že před padesáti lety něco něco, nějaký starý zpěvák, něco něco, přečte si to celé později. Možná někde u kávy. Napadne ho totiž, že by si na ni mohl dojít někam ven a tam venku na ulici, tedy pokud neprší, by mohl udělat i live stream na hotelový Facebook. A ještě než vyjde z hotelu, odpinkne na Instagram fotku orchidejí s popiskem: Ušlechtilá nevinnost, která pro vás bude hrdě držet stráž před vaším apartmá během nezapomenutelného víkendu v Royalu, link v biu.

Hotelový údržbář junior končí noční směnu. Ze šesti plánovaných obchůzek po hotelu vykonal jen tu první, ale i tak všechny vždy ve stanovený čas po dvou hodinách odfajfkoval na seznamu úkonů v hotelovém systému. Podle krokoměru, co má v mobilu, je jedna taková pochůzka po celém hotelu dlouhá až čtyři kilometry. To dohromady dává čtyřiadvacet kilometrů, to je víc jak půlmaraton a to se podle údržbáře juniora rozhodně nedá fyzicky zvládnout. Směnu proseděl v šéfově kanceláři. Hrál několik her na mobilu a zhlédl několik porno videí, která mu poslal noční manažer, vždy se slovy: to abys neusnul a zůstal celou noc v pozoru. Do terénu musel údržbář jen dvakrát: jedny vyhozené pojistky na pokoji, jedna hloupá akce v kuchyni, kdy přitroublý kuchař nahlásil poruchu plynového konvektomatu, ale nic to nebylo, kuchař jen nevěděl, jak obsluhovat přívod plynu.

Ještě než odejde domů, musí vypsat výkaz o předávce služby pro kluky na denní. Napadá ho jen jediná věc k nahlášení. Ve výtahové strojovně objevil dveře, které vedou na střechu budovy, vytržené z dolních pantů. Do opravy, přestože vypadala jednoduše, se mu nechtělo. Do výkazu napsal, že závadu objevil až na poslední pochůzce a už neměl čas dveře opravit, proto tenhle úkon předává následující směně. Výkaz podepsal, ofotil do hotelového systému a odchází do šaten. Dnes je po noční službě unavený víc než jindy.

Vejde do hotelu a snaží se, aby na chodbě a v šatně moc necinkal. Při převlékání do uniformy mu dojde, že je pravděpodobně jediným hotelovým zaměstnancem, který si vydělává něco bokem tím, že nevynáší žádné věci z hotelu ven, ale naopak do hotelu předměty donáší. Poté co si přes boky uváže barmanskou zástěru a přemístí donesené lahve levných rumů do kapes kalhot, vychází ze šatny a míří nahoru na scénu.

Hotelový bar otevře až za necelou hodinu, má tedy dost času, aby všechno připravil. Protože je za pultem zatím sám, může zkontrolovat na mobilu čísla ze včera. A začne počítat. V kalhotách ho tíží jedna nová sedmička obyčejné havany a jedna načatá půllitrovka pětadvacetiletého ušlechtilého tributa. Včera neprotáhl systémem šest koktejlů Cuba Libre (dvě byznys dámy, Angličanky, a jestli si to dobře pamatuje, vcelku ucházející byla jenom jedna, otravné ale byly obě). To srovná lehce: chybějících šest panáků v hotelové lahvi jednoduše doplní ze svých levných zdrojů, spotřebuje na to třetinu lahve, kterou koupil dneska ráno v Tesku. Koly dostane později od kluků z roznášky minibarů výměnou za karton piva, který už má ze seznamu zásob zboží dávno odepsaný.

Včerejšek byl každopádně skvělý den, protože další položkou na barmanově seznamu nenaúčtovaných nápojů jsou dvě štamprle třicetiletého appletonu (arogantní mladý Francouz hrající si na Hemingwaye) a hlavně pak čtyři panáky Dictadora 2 Masters, nejdražšího tmavého rumu, co v baru nabízejí: pětačtyřicet let zrání s cenou pětačtyřicet liber za skleničku (starší muž s motýlkem). Tady musí být barman opatrný a kreativní. Chybějící čtyři luxusní panáky dolije dvanácti, ne, raději pouze osmi centilitry, ať na tom vydělá víc, ze dvou různých lahví levnějšího dictadora a zbytek doplní z lahve vlastní. Pak z appletonu odleje dvě plné odměrky a zvedne jimi hladinu rumu v lahvích obyčejného dictadora na původní míru. Uprostřed těchto počtů barmana vyruší barový pomocník. Natěšeně se hlásí do služby. Aby získal ještě několik minut jen sám pro sebe, pošle barman svého asistenta do kuchyně pokrájet ovoce a doplnit led, přestože je zásobník plný až po okraj. Poslední, co zbývá udělat, je nenápadně odměřit dalších dvacet čtyři centilitrů z vlastní nóbl lahve a nalít je do appletonu. Teď by to mělo sedět, snad to nespletl. V baru to příjemně voní kořením a cedrem. Barman je spokojený. Tahle panáková matematika ho dost baví a motivuje, na rozdíl od té středoškolské, která mu ani trochu nešla a vlastně byla důvodem, proč školy nechal a začal pracovat po barech. Hlavně proto, že pokaždé končí velmi potěšujícím výsledkem. Dnešní přelévanou odhaduje na dvě stě třicet liber čistého zisku.

Barmanův asistent se vrací s ledem a vaničkou nakrájeného ovoce. Ale protože barman chce mít pro sebe ještě trochu klidu, koneckonců mezi otravnými lidmi bude celý večer a celou noc, rychle pomocníkovi ovoce prohrábne a pak mu vynadá, že tam nemá žádnou maracuju, a znovu ho pošle dolů do kuchyně. Když je za barem opět sám, vytáhne z trezoru sadu pozlacených koktejlových pomůcek. Tenhle rituál miluje. Začne pomůcky pečlivě, skoro až obřadně a v pevně daném pořadí pokládat na pracovní pult: velký bostonský šejkr, střední boston, malý boston, sítko, dvě odměrky, kleštičky na led, paličku, drtítko, dvě míchací lžičky, nalévátko, otvírák a odkládací ledvinku. Chvíli si celou tuhle zářivou výbavičku jen tak prohlíží. Má tyhle klidné momenty těsně před otevřením rád. Pak si vyhrne rukávy košile až tam, kam mu to zapnuté knoflíčky dovolí, a nasadí si na předloktí pozlacené elastické držáky. Zapne hudbu. Naposledy přejede bar mokrým hadrem. Pomocník se vrací z kuchyně.

Tak kde jsi, houkne na něj barman. Je čas otevřít.

Takové pracovní vypětí a stres nezažili ve čtyřčlenném týmu hotelového designu a výzdoby ani před lety, kdy se hotel po osmileté rekonstrukci slavnostně otevíral a kdy mělo tohle oddělení dvakrát tolik členů. Tehdy museli přijít s kompletním výtvarným návrhem interiéru zrekonstruovaného hotelu a také s jednotící grafickou koncepcí, která by reprezentovala hotel navenek, byla v souladu s nejnovějšími trendy hotelového odvětví a zároveň odrážela hlavní designovou tezi hotelu: spojení historie a tradice se současným pojetím moderního přepychu a pohodlí. Ani s každoroční celohotelovou, přehnaně zdobnou a velkolepou vánoční výzdobou se netrápili tolik jako se současným úkolem.

Ten jim před dvěma měsíci zadal samotný vlastník hotelu. Nelíbilo se mu totiž, že v historické vitráži nad hlavním vchodem, vyvedené v opulentním dekorativním stylu, bylo v nešlechtickém empírovém erbu obří písmeno, které neodkazovalo k názvu hotelu, ale ke jménu jeho prvního majitele. To přišlo současnému majiteli zavádějící a nepatřičné. A také vlastně nespravedlivé. Vždyť tím, kdo svými miliony liber tuhle proslulou londýnskou instituci pohostinství a architektonický skvost centra města v podstatě zachránil, citlivě zrekonstruoval a zatím bez výnosů v současnosti provozoval, nebyl žádný dnes již pozapomenutý francouzský obchodník s vínem z devatenáctého století, ale on sám. I když by se mu to bezesporu líbilo, výměnu původního znaku za písmeno odkazující k jeho jménu zavrhl, protože by to bylo určitě přijato jako velikášské a samolibé gesto zahraničního investora. Ale mít ve znaku písmeno podle názvu hotelu je fér, domníval se. A žádoucí. Proto zadal internímu týmu hotelových designérů, o kterých ale neměl valného mínění, hlavně proto, že ho jejich zaměstnávání stálo nehorázné peníze, úkol změnit hotelový znak. Změnit N v R.

Nejtěžší na práci hotelové květinářky jsou kilometry, které po hotelu nachodí. Nejenže třikrát týdně aranžuje nové či občerstvuje stávající květinové instalace v recepci, v restauraci a v hotelové lobby, ale obden musí projít všechny chodby a zkontrolovat desítky drobnějších květinových aranží, které se nacházejí mezi jednotlivými pokoji, pečlivé zalévání vznešených můrovců na exekutivním patře v to počítaje. A tak je ráda, že dnes jí bylo nařízeno zkrátit obchůzku po celém hotelu a soustředit se na obnovu truhlíkové okenní dekorace v jednom apartmá.

Jakmile dnes přišla do práce, zaslechla vzrušené debaty zaměstnanců o tom, co se stalo minulou noc. Host v apartmá, jehož koupelna se nachází v zastřešeném mostku, jakémsi mohutném obyvatelném prampouchu s okny spojujícím obě hotelové budovy v předposledním patře, shodil z okenní římsy dolů na chodník postranní ulice truhlík s květinami. Vše se údajně odehrálo během divokých sexuálních hrátek v okně koupelny. Květinářka nechce ani domýšlet, co se mohlo při pádu těžkého truhlíku stát za neštěstí, vždyť právě v téhle postranní ulici se nachází vchod pro zaměstnance. Naštěstí jediná škoda je na truhlíku, i trsy sporýšů a lobelek přežily. Ne nadarmo mají pověst truhlíkových trvalek. A právě tyhle květiny má za úkol přesadit.

Když vykloněná z okna umisťuje nový truhlík na římsu a pak rukama kypří půdu mezi květinami, přeletí nad hotelem tmavý stín. O několik vteřin později ji zkropí pleskavá sprcha bílých holubích výkalů. Překvapením se zakymácí tak, že se i ona málem poroučí z okna dolů. Zanadává. Když si pak omyje zašpiněné ruce i obličej, zavolá hlavní hotelovou hospodyni a sdělí jí, že je na čase znovu objednat služby létajícího dravce plašícího nad hotelem hejna holubů. Pak se květinářka vrátí k oknu. Bohužel zjistí, že tenhle útok nebohé, původně modravé, nyní však šedavě zplihlé květy sporýšů a lobelek nepřežily.

Hotelová uvaděčka kvapně přiloží svoji zaměstnaneckou kartu s fotografií a čipem na čtečku u dveří a tiše zanadává, že to systému dneska děsně trvá, než kartu načte a než se uráčí zamčené služební dveře uvolnit. Ty nakonec přece jen tiše cvaknou. Uvaděčka otiskne svůj ukazováček do skeneru, co je hned za dveřmi, načtení do systému odpracovaných hodin se naštěstí podaří hned napoprvé. Pak rychle prolétne služebním vchodem. Její služba v hotelové hale začíná za pět minut, což v podstatě znamená, že je šest minut od průšvihu, protože pravidelně a s přesností švýcarských hodinek se manažer halových služeb zjevuje u jejího stolku uprostřed lobby vždy minutu po začátku její služby. Uvaděčka běží chodbou, ale na jejím konci ji zastaví člen bezpečnostní služby, kterého tu nikdy předtím neviděla. Dožaduje se její karty, ona mu ji neochotně podává. Bezpečák dlouze těká pohledem mezi fotkou na kartě a jejím kyselým obličejem. Uvaděčka si vybaví, že někdy k překvapení všech zaměstnanců mají bezpečáci u vchodu i psa, který každého příchozího či odcházejícího hotelového pracovníka přejede čenichem. Údajně kvůli drogám, které se mezi zaměstnanci v poslední době hojně rozšiřují. Právě teď by nějaký speed nebyl od věci, napadne ji, to aby se stihla během čtyř minut převléct do uniformy, trochu se učesat a také si naplácat na obličej silnou vrstvu make-upu, přesně tak, jak to manažer halových služeb vyžaduje. Přehnaně důležitý bezpečák jí kartu nakonec beze slova vrátí a ona se na něj znovu ušklíbne.

Seběhne do podzemního bludiště a na displeji bezpečnostní skříňky, která je umístěna na chodbě proti šatnám, vyťuká svůj PIN. Ze schránky si vezme univerzální hotelovou kartu, kterou bude během směny nahoře v hale používat. Tentýž kód pak použije k obsluze robota na uniformy. Zatímco čeká, než jí pomalý stroj doručí z hotelové prádelny do výdejového okénka její pracovní oděv, češe si vlasy a rozepíná oblečení. Kdyby to pohyblivému ramenu robota trvalo jen o pár vteřin déle, stála by tu na chodbě už jen ve spodním prádle. V šatně zjistí, že se sukně musela srazit, protože se do ní sotva nasoukala a kulička GPS lokátoru, který je do pasu sukně všit, ji nepříjemně tlačí do boku. Všechny hotelové uniformy jsou opatřeny vzdálenostními trackery, nejen proto, aby se drahé uniformy neztrácely, ale i proto, aby měl nadřízený o členech svého týmu přehled. Pokud během svojí služby chce pracovník hotelu v zaměstnaneckém oblečení budovu opustit, musí se otiskem prstu u služebního východu ze systému odhlásit, jinak ho systém okamžitě nahlásí přímému vedoucímu jako „uprchlíka“. Čas na výměnu příliš těsné uniformy uvaděčka nemá. Ještě ta líčidla, skočit do nepohodlných černých střevíců a už může utíkat nahoru na scénu, jak zaměstnanci veřejné části hotelu říkají.

Tam na ni už skutečně čeká navztekaný manažer halových služeb, uvaděčka to totiž opravdu nestihla a stejně jako včera a mnohokrát předtím dorazila ke svému stolku do haly pozdě. Než ale manažer stačí spustit tradiční spílání a vyhrožování, musejí oba pozdravit hosty, kteří právě vešli do hotelu hlavním vchodem a byli dveřníkem odkázáni k uvaděčskému pultu. Manažer vymění svůj nasupený výraz za profesionální servilní grimasu. Uvaděčka se rozzáří širokým úsměvem, dneska vůbec prvním, a přívětivým hlasem hosty přivítá.

Vítejte v Hotelu Royal! Ať se vám u nás líbí!

VYKRADAČKA
HROBŮ

Minimální mzda
osm liber sedmdesát dva pencí hrubého na hodinu
—
Pracovní smlouva
s nestálým počtem
pracovních hodin týdně
—
Ranní, odpolední
a večerní směny,
i o víkendech a státních svátcích
—
Národnost
polská

Nejdříve si oněch vyhaslých očí, co na ni z postele strnule a zároveň vyděšeně civí, nevšimne. Jako úplně první uvidí neobvyklý nepořádek a hned ji napadne, jestli na úklid tohohle pokoje bude hotelovými pravidly předepsaných pětadvacet minut vůbec stačit. Tady určitě bude potřeba víc času, nebo víc pokojských najednou, na celý ten hrozný balagan kolem. BHDPB. Bedding, hoovering, dusting, polishing, bathroom, prolétne jí hlavou zautomatizovaná nápověda k její práci. A až v další vteřině se všechny ty útržky před jejíma očima spojí v jeden obraz, ten rychle dostane strašlivý obsah a Goše konečně dochází, na jakou hrůzu se dívá.

Něco jí vypadne z ruky, nějaký zvuk se jí vynoří z hrdla.

Ještě nikdy předtím neviděla mužské ani cizí ženské tělo v takhle obscénně předložené úplné nahotě.

Když ale po chvíli konečně zaostří na několik detailů, dojde jí, že to vyzáblé tělo s delšími vlasy také patří muži. Jsou to dvě nahá mužská těla. Jedno vedle druhého. Obě mrtvá. Na sněhobílém povlečení.

Prostěradlo na manželskou je dobře „zarohováno“, napadne ji vzápětí, protože i když se obě těla svojí váhou výrazně zabořují do matrace, prostěradlo je stále náležitě vypnuté.

Uvědomí si, že na ni útočí i výrazný puch. Velmi silný a jakoby ocelový zápach promísený se zatuchlinou.