POZŮSTALÍ

Copyright © Alžběta Bublanová, 2022 All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4843—0

Vůně dětství je zkalená tím, co se stalo.

Pozůstalá sestra

1.

Ležela na posteli. Prázdná. Vysátá. Nezbyl v ní ani kousíček emocí. Brečela dlouho. Několik týdnů, možná i měsíc. I přes všechen ten smutek si našla cestu zvědavost. Jaké to je? Ležet si v rakvi, zatímco ostatní truchlí. Dívají se, snad i zvědavě, jak vám to na poslední pouti sluší. Jak vypadáte v moment, kdy vás naposled někdo vidí. Z nočního stolku vytáhla malé zrcátko, zavřela levé oko a tím pravým si prohlížela, jak vypadá její levá tvář. Snažila se co nejvíc uvolnit svaly, stále si ale připadala až moc živá. Zvedla se a odešla do koupelny, kde si smyla make-up a řasenku. Objevily se tmavé kruhy pod očima. Vrátila se do postele a zavřela obě oči. Vyfotila se. Už to bylo lepší, ale do mrtvolného výrazu měla pořád daleko. Mohlo to vypadat, že pouze spí po nějakém náročném dni nebo vyčerpávající nemoci. V kuchyni otevřela papírovou krabici s moukou, nabrala si lehce do ruky a poprášila si s ní obě tváře, čelo i nos. V koupelně si ještě mázla pod oči tmavé oční stíny. Opět se natáhla na postel a vyfotila se. V malém displeji spatřila cizí ženu, kterou tak trochu litovala, a konečně viděla, jak je nezajímavá a unylá. Do háje, pomyslela si, ani jako mrtvá neumím vypadat, pořád jsem tak neurčitě živá. Vypadala spíš jako špatně odlíčená než jako mrtvá. Navíc mrtvé ženy určitě nějak líčí. V tom je to kouzlo – dýchne z nich na vás mrtvolný chlad i přesto, že mají rudé rty a červená líčka.

Jitka si vydrhla obličej, nanesla na rty tmavou rtěnku, namalovala si řasy, oblékla si černé šaty s tříčtvrtečním rukávem a zamířila do obchodu. Za chvíli se vrátí její osmiletý syn ze školy a ona nemá uvařenou večeři. Nejdřív byli živi jen z konzerv nebo chlebem se salámem. Ona ze začátku nemohla jíst téměř nic, ale před dvěma týdny se začala ládovat mléčnou čokoládou a pozvolna se jí zakulacovaly tváře. Dala do košíku kuřecí maso a strouhanku. Večer udělá řízky, Tomášek je má rád. Sobě osmahne kuřecí plátek. Je ostuda být oplácaná, když jí zemřel manžel. Měla by vypadat ztrhaně a unaveně. Když umřel, téměř přes noc výrazně zhubla, zchátrala. Cítila se úplně prázdná. Po měsíci tu prázdnotu začala plnit jídlem. Čokoládou. Hranolky. Koláči. Najednou měla pocit, že musí žít. A tak jí začalo chutnat, začalo ji bavit, jak se těší na další sousto. Přesto se nemohla zbavit pocitu, že mu sem tam závidí. Byl relativně mladý, umřel v nejlepším věku. Byl na vrcholu své kariéry, měl domov a dítě a byl pořád ještě hezký. Ji teď čeká úděl stárnoucí vdovy. A kdo ví, jak dlouho vydrží finanční zásoby. Jitka tak nějak tušila, že následující příběh nebude o tom, jak se stala vdovou, ale o hledání nového místa v životě i v životě jejich osmiletého syna.

Právě obalovala maso v mouce, když bouchly dveře. Tomáš přišel domů. Hodil si tašku na botník a vyzul si boty. Šel rovnou na záchod.

„Budou řízky,“ volala na něj.

„Proč?“ zeptal se a přišel do kuchyně.

„Máš je přece rád,“ utřela si ruku do kalhot a pohladila ho po vlasech, „umyj si ruce.“

„Řízky přece bývaj v neděli.“

„A taky se dělaj pro radost,“ usmála se na něj.

„Koupíš mi nový boty?“

„Kupovali jsme je nedávno,“ řekla mu. Myslela tím sebe a svého manžela. Ještě nedávno tu Pavel byl.

„Napadlo mě, jako pro radost,“ zašklebil se.

„Mazej se umýt a pomůžeš mi s úklidem.“

Dívala se na Tomáška a hledala v něm nějakou podobu s Pavlem. Byl z něj poloviční siroteček. A z ní byla vdova. Nebyla připravená být vdovou. Chtěla být ženou muže, který ví, co dělá. Její manžel řízky moc nemusel. Vlastně nikdy moc nemusel maso, které bylo prostě s něčím smíchané. Z řízků vždycky sundával strouhanku. Měl rád jednoduché věci. Proto ji překvapilo, jak vypadal v rakvi. Čekala, že bude vypadat, jako by usnul, ale v jeho tváři byl znát smrtelný chaos a smutný těžký chlad. Nedokázala popsat, co všechno v té tváři viděla. Ale přesto mu záviděla. Co by asi bylo vidět v její tváři?

Přišel k ní Tomášek. „S těma botama to byl fór,“ začal opatrně.

Hodila řízek na rozpálený olej. Raději by nebyla.

„Ale na zimu bych chtěl novou bundu. Vidělas ten příšernej obrázek?“

„Miláčku, ale toho zajíčka jsi chtěl ty. Vloni.“ Přerůstalo jí to přes hlavu. Nechtěla to řešit. Nechtěla řešit nic. Její mrtvý muž byl dokonalý ve své smrti a ona se tady dál musela plahočit ve svojí neschopnosti.

Pokrčil nos. „Budu chodit ve svetru. Opravdu. Zajíčka na zádech mít nemůžu,“ řekl nekompromisně. Chvíli vyčkávala, jako šelma, co se chystá bránit to svoje.

„Je to jen rok, pamatuješ? Před rokem jsi ji chtěl.“ Rok je pro malého kluka hodně, uvědomila si Jitka a uznala, že vůbec netuší, co Tomáš zažívá ve škole. Už několikrát přemýšlela o tom, jestli mu tam někdo neubližuje. Když viděla děti jeho věku, vždycky ji překvapilo, jak se vyjadřují a jak se k sobě chovají, jak kdyby už byly dospělé. Když jí bylo osm, držela se máminy sukně, nosila růžovou bundu s medvídkem a ani by si nevšimla, kdyby se jí někdo posmíval. Byla si vědoma toho, že jako matka může snadno selhat. Měla se na pozoru před věcmi, kterých se báli její rodiče, ale ono by se mohlo přihodit klidně něco úplně jiného.

„Uvidíme,“ řekla nakonec, „teď mi pomůžeš s úklidem. Než dosmažím řízky, utřeš stůl,“ navrhla mu. Byla v tom sama. A byla v tom úplně neschopná. Nechtěla nic řešit.

Manžel jí s úklidem nepomáhal, měl dost jiné práce a ona to tak brala. Pracovala na částečný úvazek, aby se mohla starat o domácnost. Bavilo ji chodit ke kadeřníkovi, na masáže, jednou měsíčně na kosmetiku. Manžel vypadal pořád k světu a ona se nemohla ubránit obavě, že ji dříve či později opustí kvůli nějaké mladší a hezčí. Že zdrhne za nějakou bohyní s rudými rty, která ví, co od života chce. Jitka od života nechtěla pořádně nic, chtěla jen cítit lásku ke svému muži, něhu ke svému synovi a příjemný pocit po masáži. Kdyby ji opustil, brala by to jako prohru. Možná by to pro ni bylo horší, než že odešel nadobro.

Když její syn usnul, musela to zkusit ještě jednou. Musela si znovu poprášit obličej moukou, lehnout si a vyfotit se. Přetřela si rty rudou rtěnkou. Už to bylo lepší. Počkala do půlnoci, kdy byla k smrti unavená. A když byla unavená, velmi rychle se jí to vepsalo do tváře. Cítila, jak jí natéká kůže pod očima, jak se zvětšují kruhy pod nimi, jak jí uvadá pleť. Ale když vyfotila svůj obličej bílý od mouky a ztrhaný únavou i po půlnoci, stále viděla živou bytost. Ale bylo to jiné než odpoledne, už v té tváři malinko víc viděla mrtvého člověka. Od té doby, co pochovala manžela, pochopila, že tam musíme všichni. Že všechno jednou skončí tím, že budeme ležet v rakvi a náš obličej se pomalu změní v prach. Jednou bude ležet mrtvá v rakvi a pozůstalým budou téct slzy po tvářích, které se také jednou ve smrti začnou drolit.

Představila si, jak umře. Třeba se zrovna vrátí z nákupu, sesune se na podlahu v kuchyni, igelitka s koupenými věcmi zůstane ležet vedle ní. Možná se rozlije mléko nebo praskne sklenice od okurek. Možná se tím ušpiní podrážka doktora, který ji bude prohlašovat za mrtvou, a jeho žena pak bude marně pátrat po tom, co to u nich v předsíni smrdí. Představila si, jak bude její tělo ležet na pitevně a jak už bude na ostatních, co se s ní bude dít. Co když jí udělají špatně make-up nebo – nedejbože – jí neudělají žádný. Bude ležet v rakvi ošklivá. Ještě včera byla přesvědčená o tom, že bude krásná, mladá a nedostižená stářím. Že ji budou oplakávat pro její mládí a budou o ní říkat, že je škoda, že odešla. Když umře stará a s vráskami, každý řekne, že jednou to přijít muselo. Méně truchlení, méně slz, méně obdivu. A co když umře ve chvíli, kdy si bude napouštět vanu, aby si umyla mastné vlasy? Nebo bude mít před manikúrou? Nalakují jí nehty předtím, než ji uloží do rakve?

~

Ráno se jí vstávalo těžko, šla spát pozdě a v noci se několikrát vzbudila. Udělala synovi teplou snídani. Dělává to tak vždycky, smažená vajíčka, ovesné vločky s banánem nebo aspoň ohřeje párky. Tomáš totiž ve školní jídelně téměř nejí. Ne že by mu jídlo ve škole nechutnalo, ale nedokáže jíst před ostatními. „Udělá se mi knedlík v krku a nepolknu to,“ vysvětlil jí jednoho dne. Ona z toho tenkrát udělala velké drama, ale on byl v klidu. A její manžel také. „Já taky nejedl. Kdo by ty blafy jedl,“ řekl jí. Jitku tohle často trápilo. Proč její syn nedokáže jíst před ostatními? Až bude dospělý a bude chodit do zaměstnání, bude trávit obědové pauzy zavřený někde na záchodě? A co když bude mít pracovní oběd? Co když bude na dovolené s nějakou svou partou? Jitka si ale nevšimla, že by měl s jídlem nějaké problémy. Když šli do restaurace, vždycky jedl s chutí. I na rodinných oslavách snědl všechno, co měl na talíři. „To je jiný, jsi tam ty,“ řekl jí na to. I tohle ji trápilo. Zemřel mu otec. Co když umře i ona? Bude její syn jíst?

Po probuzení se cítila bez energie, ale měla chuť na pořádnou snídani, takže udělala vajíčka. Odvedla syna do školy. Sice se před rokem s manželem dohodli, že už je dost velký na to, aby mohl chodit sám – navíc úsek od domova do školy nebyl nijak složitý ani nebezpečný, přecházel pouze jednu větší silnici – ale po smrti manžela začala být víc úzkostlivá. Což mohlo být také tím, že na ni po ránu přicházely chmury a nechtěla být sama doma. Odpoledne už domů Tomáš chodil sám. Často přicházel později než ona, rád se někde toulal a také chodil dvakrát týdně na různé kroužky. K tomu ho vedl jeho otec. Trval na tom, že musí trénovat alespoň jeden sport, a ona si prosadila, aby se učil na kytaru.

~

Jitka pracovala jako výpomoc na recepci v jedné budově, kde sídlilo několik firem. Byla tam vlastně do počtu, většinou chodila do práce na devátou a odcházela ve tři, zatímco její kolegyně se střídaly ve dvanáctihodinových směnách. Sama cítila, že by se bez ní obešli, ani finanční ohodnocení nebylo nijak závratné, ale promíjeli jí sem tam nějaké absence, když potřebovala se synem k lékaři nebo s ním musela zůstat doma. Do práce chodila spíš proto, že jí přišlo divné být celý den jenom doma a starat se o rodinný krb. Dnes do práce nešla. Zavolala tam, že jí není dobře. Od smrti jejího manžela na to byli zvyklí. Prošla se za město, kde se posadila na rozpadlou zídku. Když manžel začal hodně vydělávat, zvykla si na přepych. Přišlo jí samozřejmé, že dostává o Vánocích drahé parfémy, nové šaty, kabát. Když si vzpomněla, že by ráda po ránu pila fresh džusy, koupil odšťavňovač, a další věci, které vlastně nepotřebovali. Vzpomněla si na sen, který se jí v noci zdál. Viděla samu sebe, když byla malá holka. Ten sen přišel jako výčitka, že zapomněla, jaké to bylo, jak se tenkrát cítila. Dnes už jí přišlo důležité něco jiného. Život každého semele a z některých udělá vystrašené chudinky, co nemají žádné zásady. Seděla na zídce za městem a říkala si, že začne znovu, že v sobě vydoluje tu ztracenou holku z dřívějška. Ale když přišla domů, uvědomila si, že to nejde. Jediné, po čem toužila, bylo vychovat syna. Najednou pocítila smutek. Je ještě mladá a už je vdova. Znělo jí to tak trpce.

V pátek chodil Tomáš na kytaru. Vždycky jí pak připadal jiný, živější. Ačkoli její muž trval na tom, že jediné, co vlije život do synových žil, je sport. Pavel byl pragmatik, nekouřil a pil jen tak, aby to nepřeháněl. Jitce vlastně moc nešlo do hlavy, jak mohl zemřít. Vždycky si myslela, že umře dřív než on. I když se po jeho boku snažila udržovat, po ránu občas cvičívala jógu a přestala kouřit. Ale stejně si říkala, že v ní je předčasná smrt. Nedokázala být tak pragmatická jako on. A říkala si, že to určitě nedokážou ani její vlastní buňky v těle. Že je natolik chaotická, že to tělo nemůže dlouho vydržet.

Zprávu od policie stále neměla, ale podle všeho zemřel na selhání srdce. Ten den šla s Tomášem ke své matce, Pavel se necítil ve své kůži, a tak zůstal doma. Vyčítala si to. Nebylo mu dobře, měla spěchat domů. Jasně že mu nebylo dobře, když mu přestávalo pracovat srdce. Jak se asi cítil, když tu byl sám, ptala se několikrát sama sebe. Chytal se za srdce, ležel ve vaně ve stydnoucí vodě a nemohl vylézt, zatímco ona se u svojí matky zrovna zakuckala velkým kusem koláče. Takhle si to vybájila, mohlo to tak klidně být. Její manžel přestával dýchat, zrovna když se ona na vteřinu dusila, až jí vyhrklo pár slz. Pamatuje si, že si šla potom do koupelny upravit rozmazané oční linky, a když se na sebe dívala do zrcadla, napadlo ji, že by mohla ještě někdy mít někoho jiného. Napadlo ji, jaké by to bylo, kdyby ji na záda povalil nějaký primitivní chlap. Nikdo pragmatický, žádný intelektuál. Živočišný sex, jako v dobách, než potkala svého muže. Za ty myšlenky se nestyděla, podle ní je mají všichni. Ale její muž se už na ni tou dobou díval shora a první, co četl v její hlavě, bylo tohle. Od té doby se snažila si na své myšlenky dávat pozor. Dlouho trvalo, než si to sama dělala. Viděla ho. Viděla, jak se na ni dívá. Po několika týdnech ale rezignovala. Nemohla se pořád hlídat. Říkala si, že tam, kde je, určitě chápe věci jinak. Určitě i ji pochopí. O svých touhách totiž před ním nikdy nemluvila.

~

Lekla se, když uslyšela kroky, viděla vysokou mužskou postavu a cítila z ní pevnost, rozhodnost a sílu. Nic jí neudělá, chlácholila se. Co by jí taky udělal? Co by si na ní vzal? Muž ji minul, ani se na ni nepodíval. „Luďku,“ zvolala. Poznala v něm dávného kamaráda. Vlastně jediného, co měla, když dospívala.

Muž se otočil a lehce přimhouřil oči.

„Jitka přece,“ připomenula se.

„Jo, aha, promiň, vypadáš jinak,“ řekl stroze. Nevysvětlil, jestli líp nebo hůř. Zůstal tam stát.

„Myslela jsem, že ses odstěhoval.“

„Umírá mi maminka, tak jsem tady na pár týdnů.“ Než umře, pomyslela si.

„Slyšel jsem o tvým muži,“ dodal a natáhl ruku. „Upřímnou soustrast.“

Znělo to tak jinak, než slýchávala. Možná to myslel opravdu upřímně.

„Život jde dál,“ řekla a došlo jí, jak to zní hloupě.

„To jde,“ přitakal a zase to od něj znělo opravdověji. Vždycky to byl takový ten dobrák a malinko hlupák. Někdo, kdo neumí do pěti napočítat, ale nezkřivil by nikomu vlas. Měl na sobě kostkovanou košili, co se nosila tak před dvaceti lety, byl neupravený a velký až do nebe. Všimla si jeho zablácených bot i děravých kalhot.

Najednou ucítila převahu. Vždycky to byl její parťák, kluk, co byl vlastně stejně neschopný jako ona. Měla chuť se mu pomstít za všechny, kdo ji zklamali. Za všechny, kdo jí opovrhovali. Za to, že se vdala za někoho, kdo nedávno zemřel.

„Neoženil ses, viď?“ Díval se na ni a mlčel. „Život je prostě takovej,“ dodala.

„Mně se líbí,“ řekl s úsměvem. Chyběl mu jeden zub.

„No jo, sny jsou pryč. Ale náladu jsi neztratil.“

„Já si nestěžuju.“ Už nezněl tak přesvědčivě. Vstala. „Musím jít, mám syna.“

Když scházela dolů, cítila, jak se na ni dívá, a znovu ji napadlo, že by jí mohl ublížit. Možná by si to i zasloužila.

Jakmile přišla domů, dala péct maso. Tomáš bude hladový, a tak mu udělá vepřovou pečeni s bramborovou kaší. Jenže ji přepadla lenost a místo brambor jen nakrájela chleba. Už ji nebavilo vařit jako dřív. Vzpomněla si na setkání s Luďkem. Díky tomu si vybavila dobu, kdy vyrůstala. Myslela si, že ji to přešlo, ale pocit, že jsou všichni v pohodě, zatímco ona je tu tak nějak do počtu, tady byl, i když byla dospělá, když se vdala. Chodila do práce, aby taky měla pocit, že něco dělá. Aby nebyla jen ženská, která doma naklepává maso na řízky. Říkala si, že třeba někdy nastane její chvíle, že třeba někdy něco dokáže. I když si nebyla jistá, jestli jí zrovna o tohle jde. Její švagrová Alice jí jednou řekla, že kdysi dávno, když jí bylo sedmnáct, chtěla být herečkou. Nešlo jí o to hrát, chtěla se vidět na filmovém plátně jako největší filmová hvězda, co jen pootevře ústa, vzdychne a slastně zašeptá filmovou repliku. Alice jí to takhle vyprávěla, popíjela víno a vypadala krásně. I v tom věku, kdy ženám sahají na paty první známky zralosti, vypadala jako holčička.

Podívala se na hodinky. Než přijde Tomáš z kytary, má ještě dost času. Většinou v pátek tuhle dobu trávila v koupelně. Bavilo ji na sebe patlat všechny ty voňavé krémy a meruňkové masky a natáčet si vlasy a čekat, až přijde domů její manžel. V tomhle byla perfekcionistka. Sice nikdy nic pořádného nedokázala, ale nikdy by nevyšla ven jen tak, rozcuchaná a nenamalovaná. Také měla vždy uklizeno. Každé ráno smetla z kuchyňského stolu drobky a omyla hrnky. Plánovala i dovolenou, a věděla, co kde mají za atrakce, a dokázala sbalit kufry tak, že nikomu nic nechybělo, ale přitom toho nevezli tuny. Sedla si ke stolu a napadlo ji, jestli nebyla příliš dokonalá. Tak dokonalá, až byla nedokonalá. Tak nějak od všeho trochu, ale jinak nic pořádně nebyla. To asi muselo Pavlovi vyhovovat, pomyslela si. On byl přece ten, kdo vynikal v práci, ten, kdo mohl v jiných oblastech pokulhávat. Mohl si v neděli po obědě lehnout na pohovku a jen tak přemýšlet. Už víckrát ji napadlo, že géniové, nebo alespoň lidé, co něco fakt pořádně umí, co jsou v něčem výjimeční, si mohou dovolit ledacos neumět.

Právě vypnula troubu, když se syn vrátil domů.

„Tak co kytara?“

„Mám hlad,“ řekl jí místo odpovědi.

„Peču maso.“

„Cítím. Doufám, že s kaší.“

Jitka mlčela a pak se začala smát. „Nebuď tak přísný.“

„Takže jen maso.“

Díval se na ni zkoumavě, možná malinko pohrdavě.

„A co?“ zeptala se ho.

„A nic.“

O víkendu přijeli rodiče jejího muže. Tentokrát stáli přede dveřmi oba, ačkoli tchán většinou čeká v autě. Někdy přijede jen sama tchyně, ale to přijede autobusem a dopředu volá, ať si Tomáš nebalí moc věcí. Dnes přijeli oba, jako by měli pocit, že se rodina, která jim zbyla, musí družit. Jejich pohledy od té doby snášela dost špatně. Jako by se cítila provinile, že se cítí mizerně, když oni se musí cítit ještě hůře. A kdo z nich se vlastně může cítit hůře? Cítila se také provinile, když vypadala jako smrt, jako člověk, co samým smutkem nemůže spát, protože jak se pak měli cítit oni? A cítila se provinile, když jí uklouzla dobrá nálada. Když měla tváře růžové jako malé šťastné děcko, co dostalo lízátko.

Zavolala na Tomáše, jestli je už připravený.

„Zítra bychom mohli jet do zoo,“ řekla tchyně suše.

„Možná by byl lepší výlet. Zvířata v klecích nikdy moc nemusel.“

„To má po něm,“ odpověděla tchyně a odkašlala si. Tohle dělávala dost často. Když byla nervózní nebo s něčím nesouhlasila, odkašlala si. Dělávala to, i když chtěla něco říct a nevěděla jak. Nebo když chtěla něco říct a všem natruc to neřekla. Ať to z toho poznají. Jitce to přišlo příliš teatrální, příliš hrané a hraničilo to s takovou tou ženskou hysterií. A její tchyně taková byla. Hysterická a teatrální. Malovala obrazy, které se ale málo prodávaly. Kdyby její muž neřídil firmu, ve které byl úspěšný a ve které byl později úspěšný i Pavel, musel by jí někdo říct, že to stojí za starou belu. Ale nikdo jí to nikdy neřekl a vždycky se všichni shodli na tom, že umění se musí podporovat.

„Máš tu učebnici?“ zeptala se Jitka. „V pondělí mají písemku,“ podívala se omluvně na tchyni, protože se opět cítila provinile. Jako by kolem ní byla ve vzduchu věta: „Zemřel jí muž a ona se stará o to, jestli má syn učebnici.“

„Jituš, my jedem, padá to tu na nás,“ řekla stroze tchyně.

Když odjeli, cítila, jak v ní proudí krev. Naskakovala jí slova, která měla říct. Měla dát najevo své hranice. Taky to tu na ni padá. Vzala hadr a začala leštit zrcadlo. Vlevo nahoře byl kousek žvýkačky. Bylo jí jasné, že to tam nalepil Tomáš, ale i tak ji napadlo, co když je ten kus žvýkačky od jejího muže. To nebylo reálné, zrcadlo od té doby leštila. A taky proč by něco takového dělal dospělý muž. Ale čistě hypoteticky, co když právě našla kus něčeho, co on měl v puse. Jak si mnula mezi prostředníčkem a palcem pravé ruky kus té hmoty, přišlo jí to jak něco zatuchlého, něco až odpudivého. Měla z toho strach. Vyhodila to do koše.

2.

Poprosila o vodu. Na policejní stanici byl suchý, lehce mrazivý vzduch. Klepala se. Měla pocit, že se tím třesem celá rozplyne. Že tu možná umře. A možná by to tak bylo dobře.

„Netuším,“ odpověděla nakonec. Co taky měla říct. O žádných depresích nevěděla. Neřešili spolu žádné větší problémy. Měli syna. On měl dobrou práci. Hodili na ni výčitky, něco měla tušit. Člověk se přece nezabije jen tak. Přes to všechno, jak se staral jen o sebe a jak si myslela, že se málo stará o ni, si měla něčeho všimnout. Něco přehlédla. Všechny jeho problémy, ať měl jakékoli, je zbytečné řešit. Teď už bude jen otázka proč. Jitce bylo jasné, že se tím bude trápit. Bude dlouho do noci ležet v manželské posteli a přemýšlet, proč se její manžel rozhodl odejít. Pokud by ho něco trápilo, musela by to vědět. Byl natolik egoistický, že by to věděla. A pokud by ho něco trápilo, muselo by to být něco velkého. Z maličkostí si nic nedělal, na to byl příliš zhýčkaný. Stačilo mu to, v čem vynikal, a ve své zpupnosti si myslel, že má právo pokulhávat v ostatních věcech. Copak takový člověk mívá deprese? To ona měla nárok na deprese. Na úzkosti, melancholii, vztek.

Až když přišla domů, napadlo ji, že to nemusí být pravda. Jak vlastně došli k tomuhle závěru? A proč po něm pátrali?

Třeba ho jen bolela hlava a vzal si špatné léky. Nic jim neřekla, na nic se jich nezeptala. Měla jim vpálit do očí: „Pche, nesmysl, můj muž by si nikdy nevzal život takhle nenápadně, v tichosti. Aspoň lahvičku od léků by nechal vedle svého těla jako výčitku.“

Seděla v kuchyni a dívala se, jak se její syn láduje ohřívanými párky.

„Neslíbila jsi, že upečeš kuře?“

Neřekne mu to, aspoň ne teď. Vlastně o tom nechtěla mluvit. O něm. Pavel se jí ztratil, neznala ho.

I když si byla jistá, že neusne, byla tak vyčerpaná, že se okamžitě propadla do spánku. Vzbudila se až kolem šesté a v tu chvíli to přišlo. Ve spánku byla chráněná, ale v bdělosti na ni dopadla holá pravda a začala ji okusovat zevnitř. Ačkoli se po ránu cítila odpočatá, v průběhu několika hodin byla natolik unavená, že sotva stála na nohou. Byla sobota. Chtěla vzít Tomáše po obědě na výstavu lega a pak do kina. Bývaly dny, kdy mu něco slíbila a pak to odvolala a šla si lehnout a tiše brečela. Ale vzhledem k tomu, že se rozhodla, že mu neřekne, co ji tíží, neměla nárok svůj slib nedodržet. Šla s ním na výstavu lega a pak do kina a po cestě zpátky koupila pizzu. A pak si lehla do postele a tiše brečela.

„Bulíš, mami?“

„Tomíku, měl bys jít spát.“

„Je sobota, mami.“

„Dobře, pusť si televizi.“

„Můžu si pustit televizi, i když jsme byli v kině? Paráda.“ Paráda. Její syn řekne paráda a ona není schopná ničeho. Je jenom schopná si uvědomit, že tohle všechno se děje kvůli tomu, že to Pavel zabalil, a ukázal se jí tak v pravém světle. Zní to divně po tom všem. Dlouhé týdny si myslela, že prostě odešel, protože mu už nebylo přáno, a teď je najednou nový ten fakt, že odejít chtěl. Sebevražda. Kolikrát to slovo slyšela. V novinách četla „našli sebevraha u něj v bytě“ a jí přišlo, že našli někoho, kdo ani nikdy živý nebyl. Nikdy nepřemýšlela o tom, že i onen nalezený měl rodinu a život a že se musel ke svému závěrečnému kroku přimět.

A právě to ji trápilo. Že se k tomu Pavel musel přimět, že musel přemoci chuť k životu. A ona byla přesvědčená, že měl život fakt rád. Vždycky se kolem něj točil svět. Proč nepočkal, až jeho žena přijde domů a udělá mu večeři? Proč nepočkal, až ho to přejde? Proč se radši nešel opít a neřekl si, že to prostě odloží? Nebo už to odložil? Možná už několikrát ležel doma na podlaze s lahvičkou léků, ale pak si řekl, že by mohl ještě druhý den zajít do bazénu a pak si někde objednat svou oblíbenou Zacapu. Kdyby ten vůl počkal ještě jeden den, třeba by to nikdy neudělal. Přemýšlela o tom, zatímco její syn se díval na televizi a vůbec netušil, že smrt jeho otce dostala jiný rozměr.

Byl podzim a ve vzduchu visela předtucha Vánoc. Jitka musela myslet na to, jaké to bude letos a že bude opět trávit Vánoce u svojí mámy, což se naposledy stalo, když bylo Tomášovi dva a půl roku. Sama její máma vždycky trávila svátky ve svém bytě, kde žila přes čtyřicet let, a za tu dobu na Štědrý den nikdy nebyla jinde. To Jitky otec, který je už tři roky po smrti a který odešel od její mámy před dvanácti lety, si na tyhle zvyky nepotrpěl. Jitku už několikrát napadlo, že se ti dva setkali tam nahoře. I když se neměli moc rádi, protože její otec s lidmi moc vycházet neuměl, a na Pavlovi mu vadila jeho rozšafnost. Vadilo mu, že mu všechno lehce prochází, že se ke světu staví jako malé dítě, co čeká, že to bude jen velká zábava. Teď už si možná notují, dost možná teď její otec říká jejímu muži, že by se Jitka měla chovat dospěleji, že je jako malá holka, co neumí přijmout rány od života.

Někdy měla na Pavla vztek. Tu svou nabubřelost dotáhl do konce, vždycky mu šlo jen o sebe. Byl to sobec, se kterým se ale cítila v bezpečí. Možná proto si ho vybrala, protože byl takový egoista, že neviděl její chyby. Nevšiml si toho, jak se jeho žena sentimentálně utápí ve svém chaosu, a přitom vyžaduje mít všechno perfektně pod kontrolou, nebo si to aspoň nalhává. Byl podzim. Zábly ji nohy, protože ráda chodila bosa, a najednou si vzpomněla, že nezapnula topení, když se vrátili z kina.

„Není ti zima?“ zavolala do obýváku a zvedla se z postele. Topení poslední dobou zlobilo a samovolně se vypínalo. Nebyla schopná ani najít vizitku na opraváře.

„Nemáme chipsy?“ zeptal se Tomáš a ona si najednou uvědomila, jak je rozmazlený, jak si dělá, co chce, jak využívá toho, že jeho matce zemřel manžel, a zapomíná na to, že to byl i jeho otec. Ale ne, určitě mu křivdí. Nejradši by si za tyhle myšlenky nafackovala.

„Máme sýrový tyčinky, ale ptala jsem se…“

„Není,“ přerušil ji.

Nedělní dopoledne strávila sama. Tomáš se někde toulal. Zrovna vařila bramborovou kaši a pekla maso, když jí volala tchyně.

„Celou sobotu jsem o tom přemýšlela, ale tohle prostě není možný, musíš jim říct všechno.“

„Co všechno?“

„Prostě všechno, kdo měl klíče od vašeho bytu, kdo by měl důvod, kdo by mohl…“

Pak se odmlčela.

Jitka se nadechla. „I pro mě to byl šok.“

„Ne, on by to neudělal, on ne. To mu někdo pomohl. To je jasný. Proč by do toho jinak šťourali? Proč ta pitva? Takhle to nechodí. Měli podezření. Ale už to chtěli ukončit. Copak by náš Pavlík… ne, to není pravda. Kdyby ho něco trápilo, přišel by za mnou. Copak ty sis něčeho nevšimla? Pohádali jste se? Co se stalo?“