Obsah

- ČÁST PRVNÍ KLÍČENÍ

- PRVNÍ

- DRUHÁ

- TŘETÍ

- ČTVRTÁ

- PÁTÁ

- ŠESTÁ

- SEDMÁ

- OSMÁ

- DEVÁTÁ

- DESÁTÁ

- JEDENÁCTÁ

- ČÁST DRUHÁ RŮST

- DVANÁCTÁ

- TŘINÁCTÁ

- ČTRNÁCTÁ

- PATNÁCTÁ

- ŠESTNÁCTÁ

- SEDMNÁCTÁ

- OSMNÁCTÁ

- DEVATENÁCTÁ

- ČÁST TŘETÍ VEGETAČNÍ KLID

- DVACÁTÁ

- DVACÁTÁ PRVNÍ

- DVACÁTÁ DRUHÁ

- DVACÁTÁ TŘETÍ

- DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- DVACÁTÁ PÁTÁ

- DVACÁTÁ ŠESTÁ

- DVACÁTÁ SEDMÁ

- DVACÁTÁ OSMÁ

- DVACÁTÁ DEVÁTÁ

- TŘICÁTÁ

- EPILOG

- Poděkování

Concrete Rose

Copyright © 2021 by Angela Thomas

All rights reserved.

Translation © Petr Bokůvka, 2022

ISBN 978-80-242-8459-0

Pro všechny růže rostoucí z betonu.

Kveťte dál.

ČÁST PRVNÍ KLÍČENÍ

PRVNÍ

Ulice je ulice, má svoje zákony.

A jak jsou to zákony ulice, nenajdete je nikde sepsaný. Učíte se je za pochodu od první chvíle, co vás máma pustí samotnýho z domu. Dejchat se taky učíte, a nikdo vám nevysvětluje jak, no ne? Kdyby se ale někdo rozhodl hodit to na papír, musel by tam udělat celou kapitolu o basketu na jeden koš. Streetballu prostě. A na prvním místě by bylo tučným písmem:

Nenech si dát na budku před fajnovou buchtou. Hlavně když je tvoje.

Právě to porušuju. Dostávám kolosálně na prdel a Lisa je toho svědkem.

„To je dobrý, Mave,“ volá na mě z pohodlí piknikovýho stolu. „To dáš.“

Zatím dávám hovno. Ve dvojici s Kingem máme nula bodů, Dre a Shawn nás válcují s jedenácti. Ještě jeden a vyhráli. Jedna normální dvojka. Shawn je hubenej jak hrábě a člověk by si myslel, že si ho velkej King na hřišti podá. Jenže v reálu si ho Shawn obejde s míčem, jako by tam King snad ani nebyl. Obecenstvo, pokud tomu tak můžem říkat, kolem lajny řičí a King je za debila.

Nemůžu bejt na Kinga nasranej, a ani nebudu. Ne s tím, co dnes řeší. Ani já do toho nedávám všechno. A to máme jeden z těch ideálních srpnovejch dnů, slunce peče, ale na basket vedro není. Rose Park se hemží King Lordama. Šedočerná vlna všude. Jako by všichni byli tady a koukali na basket. Samo to není jedinej důvod. Rose je náš rajón. Tady děláme obchody my, tady relaxujem a tady dostanem na prdel při basketu.

Dre vystihl moji přihrávku a zubí se na celý kolo.

„Hele, Mave, to se před tou svojí holkou zrovna neukazuješ. Neměl by sis kecnout na zadek a poslat sem ji?“

Kolem lajny to vyzývavě zahučí. Dre mi to nikdy neusnadňuje jen proto, že jsem mladší bráchanec. Dává mi zabrat od chvíle, co jsem vzal balon do ruky poprvý.

„Spíš si dělej starosti, co na to tvý holky, až s tebou skončím,“ říkám. „Keisha a Andreanna se k tobě nejspíš přestanou hlásit.“

Další hučení kolem lajny. Dreho snoubenka Keisha sedí u stolku vedle Lisy. Na klíně má Andreannu – dceru, kterou má s Drem.

„Junior si nějak otvírá hubu,“ říká Shawn a vystaví na odiv zlatý chrup.

„Měli bychom mu říkat Martin Luther King, protože o tom, že vyhraje, si může nechat zdát,“ prohodí Dre.

„Mám sen,“ snaží se Shawn znít jako MLK, „že jednoho dne dáš aspoň podělanej koš.“

Borci okolo se popadají za břicha, ale to by dělali, i kdyby ten vtip nestál za nic. Jak jste jednou hlava King Lordů, je to jako být římský císař. Budete mít nohsledy.

A jeden zrovna volá: „Malej Don a Malej Zeke se ještě předvedou!“

Je fuk, že je táta ve vězení už devět let a Kingův po smrti skoro tak dlouho. Dodneška jsou Velkej Don, hlava gangu, a Velkej Zeke, jeho pravá ruka. Takže logicky já jsem Malej Don a King je Malej Zeke. Do vlastních přezdívek jsme podle všeho ještě nedorostli.

„Se ukaž, bráchanče,“ zadribluje si Dre a zkouší kličku doprava. Snažím se hlídat si ho, ale narážím na zeď jménem Shawn. Dre má náskok a King jde po něm, takže Shawna najednou nikdo nehlídá. Dostává přihrávku a přidává dva body.

„No kurva–“ řve vítězoslavně, zatímco visí za obroučku. Seskakuje a třese si rukou s Drem tak, jak to dělají od dětství.

„Na nás nemají,“ vytahuje se Shawn.

„Si piš, že ne!“

Tohle budu mít na talíři do smrti. Možná za třicet let na mě Dre někde vybafne: „Pamatuješ, jak jste se mnou a Shawnem prohráli s nulou?“

King vzteky třískne s míčem o beton. „Nasrat!“

Prohrávání bere vážně, ne že ne.

„Klídek,“ říkám. „Vrátíme jim to příš–“

„Se vezete!“ směje se od boční lajny jeden z místních borců, P-Nut. Malej, s hustým plnovousem a prořízlou hubou. Jeho ksicht a krk zdobí pár jizev. Vždyť říkám, prořízlá huba. Proto.

„Už dávno jsme ti měli přestat říkat Malej Don. Děláš fotrovu jménu pěknou ostudu, tomu říkáš basket?“

Obecenstvo se chechtá.

Musím zatnout zuby a tyhle narážky prostě přecházet. Už kolikrát jsem slyšel, že nejsem tak drsnej a protřelej jako táta. Nemají tucha, co si šolichám potajmu. „Jsem víc jako můj fotr, než by sis myslel,“ říkám P-Nutovi.

„No, nevypadá to. A tady parťák by se příště měl snažit hrát stejně dobře, jako se umí cpát.“

King má ve vteřině ksicht nalepený na P-Nutův. „Nebo by ti taky mohl nakopat prdel.“

I P-Nut má ještě prostor na jeden krok. „Zopakuj to?!“

„Hele, no tak,“ stahuju Kinga zpátky. Jemu fakt stačí málo. „Klídek.“

„Jo, klídek,“ přisazuje si Shawn. „Je to jen hra, ne?“

„Jojo, fajn,“ zvedá P-Nut omluvně ruce nad hlavu. „Tu a tam jsem vznětlivější.“

Vzně– co? Borec si snad vymýšlí slova, jen aby zněl chytře.

Na Kingovi je vidět, že to pro něj není jen hra. Rozhazuje rukama a rázuje si to přes park.

„Je toho teď na něj moc,“ říkám.

„No fakt,“ dodává Dre a otáčí se jen na Shawna. „Víš, jak jsem ti říkal o té věci s ním, Mavem a té buchtě, tak dnes mají mít výsledky.“

„Výmluvy, Dre,“ vrtí hlavou Shawn. „Ten vyletí co chvíli. Buď se zklidní sám, nebo ho zklidní někdo jinej.“

Přesněji řečeno dostane nakládačku. Takhle velcí a starší srovnávají nás malý a mladší. V King Lordech je totiž hierarchie. Někde dole jsou kluci z druhého stupně základky, kteří dělají, co se jim řekne. Pak jsou junioři jako já, King, Rico a Junie. Prodáváme trávu a sháníme mladou krev. A pak velcí borci jako Dre a Shawn. Ti prodávají tvrdý drogy, doplňují zásoby trávy mladým, řeší kázeň. A taky konflikty s Garden Disciples z východní části. A nakonec tu máme hlavouny, kteří úkolují borce, jako je Shawn. Ty byste na prstech spočítali. Většina sedí, jako můj táta, nebo hnije v rakvi.

Nakládačka od velkých borců není sranda. Nemůžu v tom Kinga takhle nechat.

„Promluvím s ním,“ říkám Shawnovi.

„No, někdo by měl,“ souhlasí a otáčí se k publiku. „Kdo chce dostat naloženo teď?“

King už je skoro na okraji parku, když ho dobíhám. „Kámo, nemůžeš takhle vyjíždět po lidech. Chceš nás dostat do maléru?“

„Na mě si nikdo otvírat hubu nebude, Mave,“ vrčí King. „A seru na hierarchii.“

Otáčím se směrem ke hřišti. Jsme dost daleko, než aby mě Shawn slyšel. „Nesmíme dělat vlny, jasný?“

Posledního půl roku si totiž s Kingem šolicháme svoje kšefty, o kterých starší neví. Obvykle borci na naší úrovni můžou prodávat jen tu trávu, ale z toho nekápne zdaleka tolik jako u jiných věcí. Navíc většinu výdělku odevzdáváme Shawnovi a ostatním, protože to oni shánějí matroš. King se jednoho dne rozhodl krapet trhnout a našel si vlastního dodavatele. Zatáhl mě do toho, ani mě nemusel ukecávat. Výdělek šel dost nahoru a zůstal tak.

Jestli na to Shawn a ostatní přijdou, máme problém. Brali by to, asi jako bychom jim s Kingem lezli do rajonu. A co kurva. Máma má dvě zaměstnání. Nemůže mi kupovat hadry a boty, když už tak má problém zajistit nám střechu nad hlavou. Je to, jak to je.

„Ať si P-Nut a ostatní kecají, co chtějí,“ hučím do Kinga. „My si jedeme svoje a musíme se soustředit jen na to, jasný?“

„Jasný,“ kývne nakonec, když si ťuknem pěstí.

„A tam s tím si nedělej hlavu, to klapne.“

„Nebudu se hroutit. Je to, jak to je.“

Totéž říkal, když mu v jedenácti zabili rodiče. A o všem, čím si prošel s pěstouny. Jestli to nechává bejt, můžu taky.

Ještě chvíli ho pozoruju, jak odchází z parku, a pak se vracím k Lise. Vypadá sakra dobře. Ustřižený tričko, takže je vidět bříško, a šortky, kvůli kterým skoro nevím, kdo jsem.

„No nejsme my odpad společnosti,“ přitisknu se k ní a ona mi omotá ruce kolem krku.

„Práce by se šikla.“

„No vždyť povídám, odpad společnosti.“

„Možná,“ směje se. „Hlavně ale jsi můj odpad.“

Jedna pusa a najednou jako by nic neexistovalo. Nějak tak jsme to měli vždycky. Poprvé jsem ji uviděl na zápase basketu v prváku. Její tým válcoval holky z Garden High. Když jsme u toho, v basketu je lepší než já. Byl jsem tam kvůli Juniemu, který byl v sestavě. Lisa hrála skvěle a ještě líp vypadala. Hlavně ten zadek, nešlo si nevšimnout.

„Hezký, prcku!“ zavolal jsem na ni po jedné trojce. Otočila se na mě a usmála, a to jsem dostal odvahu ji oslovit. Pak už to šlo ráz na ráz.

Posral jsem to, a pořádně. Při pomyšlení na to, co mě čeká, jsem se vymanil z objetí.

„Co se děje?“ ptá se.

„Ale nic,“ vrtím hlavou a hraju si s pramínky jejích vlasů. „Jen jsem nasranej, že jsem prohrál a tys byla u toho.“

„Táta tě porazil,“ volá Andreanna.

Není nad to, když si z vás utahuje tříletá. Andreanna je Dreovi děsně podobná, takže je děsně podobná mně. Každej tvrdí, že my dva jsme prakticky dvojčata. Naše mámy jsou ségry a naši otcové bratranci. Logicky máme stejný široký oči, hustý obočí a tmavou kůži.

„Mělas fandit mně,“ lechtám ji a ona se vrtí a chichotá Keishe na klíně. „Ne tátovi.“

„Si piš, že měla fandit tátovi,“ ohrazuje se Dre, který už je v doslechu. Bere si Andreannu a hraje si s ní na letadlo. Nikdo ji nedokáže rozesmát víc.

„Jdete večer na tu party?“ ptá se Lisa.

Shawn pořádá u sebe doma party jako pokaždé na konci léta.

„Přece víš, že Dre nikam nejde,“ říká Keisha.

„To teda nejdu. Dnes se chci bavit se svojí malou princeznou,“ potvrzuje a dává pusu Andreanně na tvář.

„Ale no tak, je pátek večer. To jako zůstaneš trčet doma?“

Dre mě s tím svým přístupem už sere. Dávno přestal kamkoli chodit. Dítě ho změnilo, a pořádně. Přestal chodit na akce, a vůbec mezi lidi. Kdyby mohl, tak už není ani King Lord.

Z King Lordů se nevystupuje, ledaže byste byli mrtví, nebo aspoň skoro mrtví.

„Já jsem spokojenej, kde jsem,“ zubí se na Andreannu. A pak se mi podívá do očí. „Jseš si jistej, že tam jdeš?“

Dre ví, co mě dnes čeká. A že mi to může převrátit život naruby. Jenže Lisa to neví. A tak by to mělo zůstat.

„Jsem si jistej,“ kývu hlavou.

Dre se na mě dívá jako starší brácha na mladšího, kterej je v maléru. Pořád mě to dokáže rozhodit. Připadám si najednou ještě hůř.

Radši se hned zas otočím na Lisu. „Na party se jde, v tom nám nikdo nezabrání. Poslední trocha zábavy, než zase začne škola.“

Lisa mě objímá kolem krku. „Jo. Jen si představ, od teď za rok budeme na vejšce a budeme chodit na pořádné pařby.“

„Jak jinak.“ Až půjdu na vysokou, tak pařby budou hlavní důvod. Pokud půjdu. Pořád nevím. „Až tam dnes večer přijdeš, každý si tě hned všimne, protože budeš mít tohle.“

Vytahuju z kapsy náhrdelník. Je to nápis „Maverick“ vyveden v kurzívě z pravého zlata, písmena lemovaná diamanty. Nechal jsem ho udělat minulý týden ve zlatnictví v obchoďáku.

„No páni,“ vydechne Lisa, když ho bere do ruky. „Nádhera.“

„Teda, Mave,“ říká Keisha. „Koukám, že za svou holku pořádně utrácíš.“

„Však jo, jak jinak, znáš mě.“

„Takový náhrdelníky stojí ranec,“ připojuje se Dre. „Kde na to bereš?“

Ani Dre nemá ponětí, že s Kingem prodáváme víc než jen trávu. A postarám se, aby to tak zůstalo. Už dost na tom, kolik přesvědčování to stálo, aby mě nechal prodávat aspoň tu blbou trávu. On sám v tom jel, ale na mě zkoušel kecy typu „dělej, co říkám, ne, co dělám“. Snažil jsem se mu namluvit, že chci pomoct mámě s výdaji na domácnost. Tak nakonec souhlasil. Dával mi tak akorát matroše, abych z jeho prodeje mohl zaplatit tu a tam účet nebo dva. Kdyby zjistil, co mám rozjetého s Kingem, podal by si mě.

„Různý drobnosti po okolí. Tu něco, tam něco, jako vždycky,“ vymýšlím si. „Takže jsem měl našetřeno.“

„Je krásnej,“ říká Lisa. Na rozdíl od Dreho je v obraze. Jsem jí vděčný za tu změnu tématu. „Díky.“

„Pro tebe všechno,“ znovu ji políbím.

„Ale no tak, ne před mojí malou,“ zakrývá Dre Andreanně oči, aby neviděla, jak se s Lisou líbáme. „Chceš mi ji poznamenat?“

„Jestli není poznamenaná doteď z pohledu na tvůj ksicht, bude v pohodě,“ říkám, zatímco se parkem ozývá troubení rezavého datsunu. Otevírá se okno a objevuje se v něm svalnatější borec světlé pleti.

„Liso, jedem.“

„To fakt?“ zvedne oči v sloup a zaúpí.

Carlos, její starší brácha. Nikdy mě nemusel. Když jsem Lise zavolal poprvý, vyslýchal mě jako polda. „Kolik ti je? Do jaký školy chodíš? Jaký máš známky? Jsi v gangu?“ Je mu po tom hovno. Když jsme se poprvé potkali osobně, měl jsem na sobě šedou a hnědou, abych mu jasně ukázal, ke komu patřím. Je doma na prázdninách, a už aby začala škola a on zas vypadl.

„Co ten tady?“ ptám se.

„Máma chce, aby mě vzal na nákupy věcí do školy,“ říká Lisa. „Potřebuju ještě něco málo k uniformě.“

„Ta károvaná sukně ti sekne, ne že ne.“

Usměje se, a já taky.

„Sluší-nesluší, je hnusná,“ seskakuje ze stolu. „Raději padám, než tady strážník Zvědavej udělá scénu.“

Směju se a beru ji za ruku. „Doprovodím tě.“

Loučí se s Keishou a Drem. Jak jdeme přes park, vidím, jak se na mě Carlos ksichtí. „Vyzvednu tě v osm,“ říkám jí u auta.

„Takže v osm patnáct. Furt chodíš pozdě.“

„Dnes tam klidně budu i dřív. Miluju tě.“

Když ze mě tyhle dvě slova vypadly poprvé, dost mě to rozhodilo. Nikdy předtím jsem neřekl holce, že ji miluju, ale taky jsem nikdy neměl takovou jako Lisa.

„Taky tě miluju, dávej na sebe pozor, jo?“

„Nikam nejdu. Jestli se mě chceš zbavit, tak snadno to nepude.“

Usměje se a dává mi pusu na tvář. „To doufám.“

Otevírám jí dveře u spolujezdce. Carlosův pohled by snad nemohl být výhružnější. Když se Lisa nedívá, ukazuju mu prostředník.

„Co máš za problém?“ slyším ještě Lisu ptát se Carlose, ale z jeho odpovědi zaslechnu už jen něco jako „doupě gangů“.

Nejsou pryč ani minutu, když se na parkovišti objeví stará toyota se stahovací střechou. Máma mívala lexus, ale protidrogový ho zabavilo, když zatkli tátu.

„A kurva,“ volá P-Nut. „Malej Don má průser. Máma ho musela dojet potrestat až sem.“

„Ahoj, mami,“ otevírám jí dveře.

„Ahoj, zla–“ zarazí se v půlce věty a zakrývá si nos. „Co to tak smrdíš? Cos dělal?“

Čichnu si k podpaží, není to tak hrozný. „Hrál jsem basket.“

„Jako bys zápasil s prasaty. Bože, na té klinice tě zastaví ve dveřích a všichni utečou.“

„No, tak se cestou stavíme doma, osprchuju se.“

„Na to nemáme čas. Jsme domluvení s Ieshou a její mámou, že tam budeme ve dvě. To je za patnáct minut.“

Ani mi nedošlo, jak brzo už se mi možná převrátí život. „To mi nedošlo.“

Máma si všimla toho tónu. „Musíme znát pravdu, jasný?“

„Co ale budu dělat, jestli…“

„Hele,“ přinutí mě se na ni podívat. „Ať to dopadne jakkoli, jsem tady.“

Napřáhne ke mně ruku s pěstí.

„Nejsi na tohle už moc stará?“ šklebím se.

„Stará? Tak abys věděl, když jsem byla s Moe teď minulou sobotu v baru, chtěli po mně řidičák. Tak kdo je tady starej?“

„Ty. Co jsem řek’, platí,“ křením se.

„Počkat!“ volá Shawn a běží přes parkoviště k mámě. „Musím pozdravit královnu. Jak je, paní Carterová?“

„Ahoj, Shawne,“ říká máma. „Sekáš dobrotu?“

„Ano, madam, a dávám vám pozor na kluka.“

„Fajn,“ prohodí máma o poznání chladněji.

Žádná matka nechce syna v gangu. Jenže ani v rakvi. Táta si nadělal tolik nepřátel, že potřebuju někoho, kdo by mi kryl záda. Tak řekl mámě, že se musím přidat. Beztak to mám v krvi. Zapravdu jí dali i její bráchové, pak i táta a jeho bratranci. Je to jak bratrstvo.

Máma má naštěstí zkreslenou představu o tom, co dělám. Myslí si, že jsem jen „přidruženej“ a neúčastním se akcí. A pořád tvrdí, že to je dočasná záležitost. Furt mi valí do hlavy, jak mám dokončit střední, jít na vysokou a vypadnout z toho všeho.

„Máme schůzku,“ říká Shawnovi. „Dávej na sebe pozor.“

„Ano, madam,“ souhlasí Shawn. „A ty zlom vaz,“ otáčí se na mě.

Přikývnu.

Jak máma vyjíždí z parkoviště, pozoruju kluky ve zpětném zrcátku. Hrají basket, jako by na světě neexistovaly starosti. Kdybych tak mohl vrátit čas.

Místo toho teď jedu na kliniku, abych zjistil, jestli je Kingovo dítě ve skutečnosti moje dítě.

DRUHÁ

Na klinice je na pátek odpoledne docela rušno. Každopádně celý okolí by radši šlo sem než do okresní nemocnice, protože kdo jde do okresní nemocnice, ten se většinou nevrátí domů. Chlápek s berlemi vyřvává do telefonního automatu, jako by snad chtěl, abychom všichni slyšeli, že potřebuje odvoz. Dámu sedící vedle mě na kolečkovém křesle ale ani tak nevzbudil. Holka mýho věku nahání malýho smrada s nudlí u nosu a křičí za ním něco španělsky.

Šílená představa, že tohle bych brzo mohl být já.

Celý je to složitý.

King má buchtu, co se jmenuje Iesha. Ale není to jeho holka. Prostě se slízají, víte, jak to je. O Ieshe se ví, že se slízá s víc lidma. Nic proti, jen říkám. Asi před rokem mi Lisa dala kopačky, když jí Carlos řekl, že mě viděl bavit se s jinou holkou. Byla to hnusná lež, ale Lisa tomu prostě uvěřila. Šel jsem s tím za Kingem a on řekl Ieshe, ať se postará, abych přišel na jiný myšlenky. Nejdřív jsem měl pochyby, nepřišlo mi to správný, skoro jako zahýbání. A jak jsme na to vlítli, už jsem neuvažoval.

Guma nevydržela.

Teď jsem na klinice pro chudý a čekám na výsledky DNA, jestli je její tříměsíční prcek můj.

Máma sedí a nervózně pohupuje nohou, jako by se chystala se zvednout a odejít. Dívá se na hodinky. „Už by tady měly být. Mluvil jsi teď někdy s Ieshou?“

„Naposled minulý týden.“

„Bože, bude to s ní ještě složité.“

Máma se k Bohu obrací často. Obvykle ale ve stylu „Bože, dej, ať toho parchanta nezabiju“. Je vlastně fajn, že se na něj obrací ohledně někoho jinýho.

Občas říká, jak předčasně stárne ze stresu kvůli mně. Je jí osmatřicet, takže na šedý vlasy je dost brzo. Ale není to moje vina. To ty hodiny a hodiny v práci. Dělá na recepci v hotelu, ale po nocích chodí ještě uklízet kancly. Vždycky jí říkám, že se o ni postarám.

A vždycky se usměje a povídá: „Starej se o sebe, Mavericku.“

Jenže posledních pár týdnů to je „Postarej se hlavně o syna“. Jako by byla přesvědčená, že jsem otec.

Nejsem. „Proč tohle vlastně děláme?“ huhlám. „Není můj.“

„Proč myslíš? Protože jste spolu byli jen jednou?“ ptá se. „Na zbouchnutí to je až dost.“

„Přísahala, že je Kingovo, dokonce se po něm jmenuje.“

„Jmenuje se po něm, ale komu se podobá?“

Má, do hajzlu, pravdu. Když se King junior narodil, nepodobal se nikomu. Pokud jde o mě, všechny mimina vypadají jako mimozemšťani. Ale stačilo pár týdnů a viděl jsem svoje oči, nos a rty. Neměl nic z Kinga, a dokonce ani ze své matky.

Tím to pro Kinga skončilo, pokud jde o Ieshu. Utnul to úplně. Ona mu teď chce dokázat, že nejsem otec, a ukecala mě na ten test otcovství. A teď tu sedíme. Jestli se na mě neměla přilepit všechna smůla světa, nehrozí, že je ten drobek můj.

U pasu mi zapípá pager. Pan Wyatt, náš soused. Sekám u něj co týden trávu a asi to zase potřebuje. „Myslíš si, že jsi něco extra s tím pagerem,“ směje se máma.

„Tak to fakt ne,“ směju se taky.

„Jak jdou kšefty?“ ptá se. „Kolik metrů tě čeká?“

Máma si pořád myslí, že si vydělávám sekáním trávy v okolí. To sice jo, ale drogy mi vydělávají mnohem víc. Chodím sekat trávu, abych ji uchlácholil a zametl stopy. A když mě vidí v nových hadrech nebo botách, dělám, že je mám za levno z blešáku, ne z obchoďáku. Občas mám výčitky, že mi to lhaní tak jde.

„Jde to,“ říkám. „Teď jsem na deseti klientech, snažím se sehnat co nejvíc, ještě než bude zima.“

„Neboj, kdyžtak si něco najdeš. Děti nejsou levná záležitost. Ale ty na něco přijdeš.“

Nemusím na nic přicházet, není moje.

Otevírají se dveře, vchází paní Robinsonová a drží někomu dveře. „Tak pohneš tím zadkem?“

Iesha vchází hned za ní a otráveně koulí očima. Přes rameno má tašku s věcma pro mimina a v ruce autosedačku. Prcek spí s pěstičkou jedné ruky opřenou o čelo a mračí se ze spánku, jako by se mu snad něco zdálo.

„Ahoj, Faye,“ zdraví se paní Robinsonová s mámou. „Jdeme pozdě.“

Máma jen zamumlá, takže není poznat, jestli jí to vadí, nebo ne. Pak se otočí na mě, jako bych snad měl něco udělat. Co jako?

„Snad pustíš Ieshu sednout,“ říká nakonec.

„No jo, sorry,“ vyskakuju, zatímco máma ještě něco dodává o gentlemanech.

Iesha si sedá na moje místo a pokládá si autosedačku k nohám. Máma najednou roztává jak nanuk na slunci.

„To je ale brouček,“ říká tím klasickým hlasem, jakým se mluví na mrňata. „Má dost, co?“

„Je načase. Protože já mám taky dost,“ říká Iesha. „Nespal celou noc.“

„Jako bys snad měla něco lepšího na práci, třeba tahat se s klukama místo letní školy,“ odsekne paní Robinsonová.

„Už zase tohle?“ kroutí se Iesha.

„Ještě chvilku a bude v noci spát,“ přisazuje si máma. „Maverik začal v noci normálně spát až tak v pěti měsících. Do té doby byl vzhůru, jako by snad byl noční hlídač.“

„Malej je úplně to samý,“ říká paní Robinsonová a propichuje mě pohledem.

Může si mě grilovat, jak chce. To neznamená, že je můj.

Drobek zakňourá a Iesha je jak na jehlách. „Co zas?“

„Možná chce jen dudlík,“ navrhuje máma.

Iesha to zkusí, a fakt, hned je klid. Mám chvilku si ji prohlídnout. Má pytle pod očima, který nemívala. „Pomáhá ti s ním někdo?“

„Pomáhat?“ vyletí její máma, jako by to snad byla urážka. „A kdo jako? Já?“

„Ale no tak,“ přidává se máma. „Tohle je na jednoho moc, natož sedmnáctiletou.“

„Si piš, chtěla se chovat jako dospělá, může se s tím poprat jako dospělá.“

Je mi jí najednou líto. „Jestli je můj, už na to sama nebudeš, jasný? Budu chodit a pomáhat, jak to jen půjde.“

Jestli ještě před pěti vteřinama vypadala, že bude brečet, najednou se ironicky šklebí. „No nekecej, a tvý holce to určitě nebude vadit, co?“

Neměl jsem čas přemejšlet, co by na tohle všechno Lisa řekla. Doteď jedu v režimu, že můj není, takže o téhle epizodě se nikdo nemusí ani dozvědět. Ale jestli můj je…

„Nedělej si starosti.“

„Cha, já si je nedělám, ale ty bys měl. Její namyšlená prdel dá té tvojí sbohem.“

„Takhle o ní nemluv, jo?“

„To je fuk. Všechny holky z Garden High nad tebou slintají, a ty si nabrnkneš kočičku z katolický školy. Ať je po tvým. Můj syn není tvůj. Jen co dostaneme ty výsledky, beru ho za jeho skutečným otcem, a budeme rodina. Však uvidíš.“

„Iesha Robinsonová,“ volá sestra ze dveří a všichni k ní otáčíme hlavy.

Je to tady.

„Tak jen do toho,“ pobízí Ieshu její matka.

„Tohle je uhozený,“ sykne.

„Uhozený je, že máš dva kandidáty na otce svýho děcka, to je uhozený,“ volá za ní její matka.

Občas na sebe s mámou taky štěkáme, to jo. Ale takhle na veřejnosti před lidma nikdy.

Iesha se vrací s obálkou, kterou vrazí matce do rukou. „Vsaď se, že mám pravdu.“

Paní Robinsonová vytahuje papíry a čte.

A ten škleb, co se jí objevuje na tváři, může znamenat jedinou věc.

„Gratuluju, Mavericku,“ říká s pohledem upřeným na dceru. „Máš syna.“

Kurva.

„Božínku,“ plácá se máma do čela. Doteď říkala, že je můj, a vypadala při tom v pohodě, ale vědět to jistě, je něco úplně jinýho.

Iesha trhá mámě papíry z ruky a čte. „Do prdele.“

„Proč ty jsi naštvaná?“

„Měl by být Kingův. Nechci s tebou mít nic společnýho.“

„Já s tebou taky ne,“ štěknu.

Prcek se v sedačce rozbrečí. Máma ho jemně zvedne a u toho na mě stihne vrhnout zamračený pohled. „Co se děje?“ strká nos k jeho zadečku, a hned má jasno. „Aha, tohle se děje. Kde jsou plínky?“

„V tašce,“ hlesne Iesha.

„Vezmi tašku, Mavericku,“ zavelí máma. „O tohle se postaráme.“

Během pár vteřin mám najednou syna, co potřebuje přebalit. „Copak umím přebalovat?“

„Máš ideální příležitost se to naučit. Jdeme.“

Míří na dámské toalety a tváří se, jako bych tam měl jít s ní. „Tak dělej.“

„Tam přece nemůžu.“

„Nikdo tu není. A na pánských přebalovací pulty nejsou. Tak jdem.“

Vůbec se mi to nelíbí, ale jdu za ní. Prcek si může plíce vybrečet, a je mi jasný proč. Plínka smrdí. Máma mi ho předá, ať ho podržím, a mezitím prohrabává tašku. Držím ho v napřažených rukách, aby něco z tý plíny nevyteklo na mě.

„Spousta náhradního oblečení, ale plínu nevidím. Jo, je tady. Můžeš ho položit na PULT.“

„Co když spadne?“

„Nespadne, vidíš,“ říká, když ho pokládám na přebalovák. A rozepni mu…“

Ten zbytek jsem neslyšel. Měl jsem co dělat jen s tupým civěním na něco tak maličkého. Při bližším pohledu mi to je jasný, je můj.

Horší je, že já jsem jeho.

Bojím se. Tohle jsem podělal, je mi sedmnáct a kousek, a teď se ještě mám starat o další živou bytost?

Potřebuje mě, bude na mně závislej a bude mi říkat táto.

„Mavericku?“ bere mě máma za rameno.

„Ty to zvládneš, jsem tady.“

A nemyslí jen tu posranou plínu.

„Tak jo.“

Poprvé přebaluju dítě s máminou pomocí. Během toho přichází sestra, která si nemůže nevšimnout, jak nám to nejde. Už to je spoustu let, co tohle máma dělala. Sestra se podělí o pár tipů a jde si po svém. Prcek je nevrlý, i když už je zase čistý. Máma si ho opírá o rameno a hladí ho po zádech.

„Je to dobrý,“ šeptá mu. „Bude to dobrý.“

Během chvilky je klidný, víc vědět nepotřebuje.

Beru tašku a vracíme se do čekárny. Na zemi zůstala opuštěná autosedačka a v ní výsledky testu. Paní Robinsonová je pryč.

Ale Iesha taky.

TŘETÍ

„Ta proradná mrcha,“ čertí se máma. „A to nemyslím Ieshu.“

Nepřestala vyvádět, co jsme odešli z kliniky.

Nejdřív jsem jen myslel, že jsou venku. Ale ne, byly pryč. Jedna ze sester nám ukázala, kde nechaly autosedačku. Prý jí paní Robinsonová řekla, že už ji nepotřebují, a pak s Ieshou kvapně odešly.

Jeli jsme okamžitě k nim, bušili na dveře a dívali se okny, ale bez výsledku. Neměli jsme jinou možnost než vzít prcka k nám.

Vynáším ho po schodech v autosedačce. Je tak zabraný do hry s chrastítky, která mu visí před obličejem, že si asi ani nevšiml, že ho máma opustila, jako se nechávají věci u popelnice.

Máma nám otevírá dveře. „Měla jsem divný pocit od chvíle, co jsem v té tašce našla věci na převlečení. Tímhle ti to beze slova odevzdala.“

Co se to do prdele právě stalo? Jako fakt? říkám si, když pokládám autosedačku na stolek v obýváku. Nikdy jsem se nemusel starat ani o psa, a teď se mám jako starat o člověka?

„Co teď, mami?“

„Teď se o něj budeme muset postarat, dokud nezjistíme, co tím Iesha a její máma sledovaly. Možná si chtějí jen vydechnout přes víkend, ale protože to jsou zákeřné mrchy…“ Zavírá oči a pokládá si dlaň na čelo. „Pane, dej, ať ta holka neopustí svoje dítě natrvalo.“

Skoro se mi zastavilo srdce. „Jak to myslíš – neopustí? Co mám dělat?“

„Uděláš, co bude potřeba, Mave, protože to rodiče dělají. Tvoje dítě, tvoje odpovědnost. Takže budeš měnit plíny a krmit, vstávat k němu v noci…“

Svět se mi obrátil naruby, a jí je to jedno. Podle babičky je máma připravená na cokoli už od narození. Když se něco rozbije, rozhlídne se po střepech a sestaví z nich něco nového.

„Posloucháš mě vůbec?“

„Slyším.“

„Já se ptám, jestli posloucháš. To není totéž.“

„Jo, mami, poslouchám.“

„Fajn. Je tu dost plínek a výživy do pondělí. Zavolám tetě Nitě, jestli ještě nemají postýlku po Andreanně. Dáme ji k tobě do pokoje.“

„Do mýho pokoje? Nenechá mě vyspat.“

„A koho jinýho,“ dává si výhružně ruce v bok, „by asi tak měl v noci budit?“

„Do hajzlu,“ vzdychám.

„Nestěžuj si mi tady. Teď jsi otec. Co ty chceš, je teď šumák.“ Bere do ruky tašku a míří do kuchyně. „Připravím mlíko. Můžeš ho pohlídat, nebo je to snad na tebe moc velký úkol?“

„Pohlídám ho.“

„Díky. Že prý nenechá mě vyspat. Ještě se nechá litovat.“

Svalím se na gauč, prcek na mě civí z autosedačky. Můj syn, žádný King junior.

Můj syn. Šílený. Jedna prasklá guma a najednou jsem něčí otec. „Takže teď máme jeden druhého, hm?“ říkám.

Natahuju ruku, bere mě za prst a snaží se strčit si ho do pusy. Musím cuknout, protože mám ruce špinavé. Začíná fňukat.

„Ale klídek, drobku,“ zvedám ho. Je těžší, než se zdá. Snažím se opřít si ho o ruku a podepřít mu hlavičku, jak mi to máma ukazovala. Chvíli jen fňuká, ale pak se dá do regulérního pláče.

„Mami!“

Vrací se s lahví. „Co se děje?“

„Nějak ho nemůžu správně chytit.“

„Uvolni se, pak se uvolní on,“ vysvětluje a upraví mi ho v náručí. „Teď mu dej napít.“ Podává mi lahev a prcek si bere dudlík do pusy.

„Trochu níž, ať to není tak rychlé. Super. Po půlce lahve ho nech odříhnout, a pak ještě jednou nakonec.“

„Jak?“

„Dáš si ho k ramenu a poplácáš po zádech.“

Trochu moc najednou. Držet správně, lahev níž, krkání… „Mami, já to nedám.“

„Ale dáš, dáváš to zrovna teď.“

Ani jsem si v tom stresu nevšiml, že přestal brečet. Pije z lahve, svírá moje tričko a dívá se na mě.

A já se dívám na něj. Jakože opravdu se dívám a vnímám. A vidím sebe. Je to jasný, je můj.

Kdyby mi mohlo srdce vyskočit z těla, vyskočilo by.

„Ahoj, prcku,“ říkám potichu. Z nějakého důvodu mám pocit, jako bych se s ním setkal poprvé. „Ahoj.“

„Dám ty jeho věci vyprat,“ říká máma. „Bůhví co za breberky mají v tom baráku.“

Nikdo nesnáší breberky víc než máma. Je astmatik a může dostat záchvat z kdečeho.

„Díky, mami.“

Zatímco jde s oblečením do prádelny, prohlížím si svého syna a musím přiznat, že jsem sice užaslý až na půdu, ale taky jsem se nikdy víc nebál. Je to lidská bytost. Má srdce, plíce a mozek z poloviny díky mně. A já ho teď musím udržet naživu.

Jak to zvládnu? Rozhodně jsem si takhle nepředstavoval páteční ve–

Do hajzlu, ta party. Teď mě máma rozhodně jít nenechá.

Na chvilku přestanu krmit, abych mohl vytočit Lisino číslo na našem bezdrátovém telefonu, pak ho držím mezi hlavou a ramenem.

„Čau, Mave,“ ozve se Lisa po pár zazvoněních. Její máma si platí službu identifikace volajícího.

„Čau, nevolám doufám nevhod.“ Slyším zvuky, jako by něco přenášela.

„Vůbec ne, jen tady vymýšlím, co si večer vezmu na sebe. Děje se něco?“

Připadám si jako hajzl. „Musím to dnes zrušit, něco mi do toho vlezlo.“

„Všechno dobrý?“

„Jo. Máma potřebuje, abych zůstal doma a něco tady zařídil.“

Není to lež, ale ani celá pravda. To dítě není zrovna dobré téma na telefonát, že jo.

„Máma mi to dělá taky,“ říká Lisa a já úplně vidím, jak u toho dělá otrávené obličeje. „Jestli chceš, dojedu a budu ti dělat společnost.“

„Radši snad ne.“

Prcek je nevrlý a začíná se mračit.

„Promiň,“ říkám mu, ale patří to i Lise. Bože, jen ať nezačne brečet zrovna teď. „Nebudeš v pátek večer koukat na mě, jak dělám věci po domě. Bude to v pohodě.“

„Fajn, tak se uvidíme o víkendu?“ ptá se.

„Smůla. Nikam nemůžu.“

„Blbý. Cos provedl?“

Záludná otázka. „Znáš to, nic a všechno. Ozvu se, jo?“

Loučíme se vzájemným Miluju tě jako vždy. Hodně se mi ulevilo. „Teda prcku, chybělo málo, a byl jsem v pěkných sračkách.“

Dává si pauzu s lahví, aby si pořádně zívl, je mu to fuk. Je v půlce krmení, takže nejvyšší čas krknout. Tak prý položit na rameno a poplácat po zádech. Jednou, podruhé, potřetí–.

Slyším škytnutí a cítím, jak mi po zádech teče něco teplého.

„No fuj!“ vyskakuju z gauče. Ten malej mě poblil. Začíná brečet, a mně se chce taky. „Mami!“

„Copak, zlato?“ zjevuje se ve dveřích a škodolibě se šklebí. „Vítej do světa rodičovství, kde není čistého oblečení.“

„Co teď?“

„Příště si dáš na rameno ručník. Teď ho nech dojíst, a ať si říhne znovu.“

„To tady mám sedět poblitej?“

„Posloucháš, co ti říkám? Je fuk, co chceš ty. Však se to postupně naučíš.“

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ KLÍČENÍ

PRVNÍ

DRUHÁ

TŘETÍ