Cilla & Rolf

Börjlindovi

TŘETÍ HLAS

KNIŽNÍ KLUB

DEN TREDJE RÖSTEN

Copyright © Cilla and Rolf Börjlind 2013,

by Agreement with Grand Agency.

Translation © Radovan Zítko 2014

ISBN 978-80-242-8335-7

Když člověk za zavřenými víčky zavře oči ještě jednou,

ožijí i kameny.

Peter Handke

Stojím těsně u kraje střechy, bosá, devět pater pod sebou vidím šedivou ulici. Je prázdná. Město spí. Je bezvětří. Ujdu několik kroků po kraji a rozpažím, lépe tak udržím rovnováhu. O kousek dál se snese nějaký pták, myslím, že to je kavka, dívá se na ztichlé domy. Také má křídla. Moje jsou bílá, její černá.

Brzy se rozední.

Urazím několik kroků ke kavce, opatrně, abych ji nevyplašila, chtěla bych, aby pochopila, proč jsem tady. V tuhle dobu.

Chci jí to vysvětlit.

V noci jsem opustila své tělo, šeptám kavce, ještě předtím, než jsem zemřela. Vznášela jsem se kousek nad ním, už když mě začal týrat, všechno jsem viděla seshora. Viděla jsem, jak se mi řemeny zařezávají do krku, tahal za ně příliš silně, pochopila jsem, že se udusím. Proto jsem křičela tak strašně, tolik to bolelo, nikdy předtím jsem takhle nekřičela. Určitě proto mě začal mlátit, stále dokola, a těžkým popelníkem mi rozbil spánek. Vypadalo to hrozně.

Teď cítím vítr.

Je to první vlažný vánek od moře, kavka se na mě dívá jedním okem, daleko před sebou vidím obrovskou zlatou madonu. Stojí vysoko, s obličejem obráceným ke mně. Viděla i to, co se stalo v noci? Byla také v té místnosti? Nemohla mi tedy pomoct?

Znovu se podívám na kavku.

Před smrtí jsem byla slepá, šeptám, proto to v noci bylo tak ošklivé. V místnosti jsem s ním nebyla sama, byl slyšet i někdo jiný. Začala jsem se bát toho, co jsem neviděla, mužských hlasů, které jsem slyšela, jejich cizí řeči, nechtěla jsem se toho účastnit. Všechno páchlo. Pak jsem umřela. To jsme uvnitř zůstali jen my dva, on musel všechnu krev vytřít sám. Trvalo to velmi dlouho.

Kavka sedí dál na stejném místě, bez pohnutí. Je to ptačí anděl? Chytili ji v noci a zakroutili jí krkem? Nebo ji srazil náklaďák? Teď slyším z ulice daleko pod sebou hluk, někdo se vzbudil, až sem je cítit zápach hořících odpadků. Brzy se začnou mezi domy hemžit lidé.

Musím si pospíšit.

Vynesl mě do tmy, šeptám kavce, nikdo nás neviděl. Vznášela jsem se kousek výš. Zvedl mě do kufru auta a mé tenké nohy složil vzhůru, měli jsme naspěch. Dojeli jsme k útesům na břehu moře. Položil mé nahé tělo na zem u auta, do štěrku, chtěla jsem se protáhnout a přejet si rukou po tváři. Byla jsem nesmírně zneuctěná. Táhl mě za paže pryč, daleko mezi stromy a útesy. Tam mě rozřezal. Nejdřív oddělil hlavu. Přemýšlela jsem, jak se při tom asi cítí, řezal tak rychle, velkým nožem. Zakopal mě na šesti různých místech, vzdálených daleko od sebe, nechtěl, aby mě našli. Když odjel, přilétla jsem sem. Na střechu.

Teď jsem připravená.

V dálce na severu klouzají přes horský hřeben první sluneční paprsky, na střechách domů se třpytí rosa, do přístavu vplouvá osamělá rybářská loď.

Bude krásný den.

Kavka vedle mě se s roztaženými křídly vrhne do větru, já se předkloním a následuji ji.

Někdo mě najde.

To vím.

„Vyříznutá z břicha mé zavražděné matky.“

Olivia se trápila čtyřiadvacet hodin denně, noci jí okupovaly černé, odporné myšlenky, ve dne se stahovala do ústraní.

Trvalo to dlouho.

Trvalo to tak dlouho, dokud víceméně nezlhostejněla.

Dokud už to dál nešlo.

Jednoho rána zasáhl pud sebezáchovy a vyhnal ji znovu do světa.

Tam došla k jednomu závěru.

Dokončí poslední semestr na policejní akademii, absolvuje aspirační službu a stane se z ní policistka. Pak odjede do zahraničí. Nebude hledat stálou službu. Zmizí, daleko odsud, a pokusí se přijít do kontaktu s tou Olivií, kterou byla, než se stala dcerou dvou zavražděných rodičů.

Pokud to půjde.

Plán uskutečnila, od příbuzného si půjčila peníze a v červenci se vydala na cestu.

Sama.

Nejdřív do Mexika, vlasti své zavražděné matky, na neznámá místa plná neznámých lidí, kde se mluvilo cizí řečí. Cestovala nalehko, s hnědým batohem a mapou, bez konkrétního plánu a určitého směru. Všechna místa byla nová a ona nebyla nikdo. Musela se dát dohromady s vlastním nitrem, podle vlastního rytmu. Nikdo ji neviděl plakat, nikdo nevěděl, proč najednou klesne do proudu a nechá své dlouhé černé vlasy odplout o kus dál.

Byla ve svém vlastním vesmíru.

Před cestou trochu uvažovala o tom, že se pokusí vypátrat, odkud pocházela její matka, možná najít nějaké příbuzné, ale dospěla k názoru, že toho ví příliš málo, než aby ji to někam dovedlo.

A tak v jednom malém městečku nastoupila do autobusu a v dalším, ještě menším, zase vystoupila.

Po více než třech měsících dorazila do Cuatro Ciénegas.

Ubytovala se v Xipe Toteku, hotelu boha staženého z kůže, na okraji onoho malého městečka. Za soumraku se bosá vydala ke krásnému náměstí v centru, měla pětadvacáté narozeniny a chtěla vidět lidi. V korunách platanů visely barevné žárovky, u všech stromů stály skupinky mládeže, dívky v křiklavých sukních a chlapci s rozkroky vycpanými kapesníky. Smáli se. Na náměstí zněla směs hudby z okolních barů, u kašny stáli nehybní osli, vzduchem se neslo mnoho podivuhodných pachů.

Posadila se na lavičku jako cizinka a cítila se v pohodě.

Asi po hodině se vrátila do hotelu.

Když si sedala na dřevěnou verandu s výhledem na rozsáhlou poušť Chihuahua, večer byl stále vlahý, ostrý zpěv cikád se mísil s klapáním podkov v pozadí. Právě si k narozeninám dala pivo a uvažovala ještě o jednom. Vtom se to stalo. Poprvé. Ucítila trochu pevné půdy pod nohama.

Změním si příjmení, napadlo ji.

Vlastně jsem poloviční Mexičanka. Vezmu si matčino jméno. Jmenovala se Adelita Riverová. Změním si příjmení z Rönningové na Riverovou.

Olivia Riverová.

Podívala se přes poušť před sebou. Jasné jako facka, pomyslela si, tím musím začít. Je to tak jednoduché. Otočila se a odnesla prázdnou láhev od piva k baru uvnitř. Hned si dá další.

Které vypije už jako Olivia Riverová.

Znovu pohlédla směrem k poušti, viděla, jak lehký větřík žene po rozpálené, chvějící se zemi několik suchých keřů, viděla, jak po pichlavém saguaru se třemi větvemi jako šipka peláší vzhůru zelenočerná ještěrka, viděla, jak k žhnoucímu obzoru plachtí pár dravců, a najednou se usmála, zčistajasna, a úsměv ničemu nepatřil. Poprvé od pozdního léta loňského roku téměř zažívala pocit štěstí.

Tak jednoduché!

Té noci přespala u Ramóna, mladého barmana, který maličko šišlal, když se jí zdvořile ptal, jestli se nechce milovat.

V Mexiku všechno vyřídila. Cesta ji dovedla tam, kam se potřebovala dostat. Jejím dalším cílem byla Kostarika a vesnička Mal Pais, místo, kde měl dům její biologický otec. Říkal si tu Dan Nilsson, ve skutečnosti se však jmenoval Nils Wendt.

Vedl dvojí život.

Cestou sem došla k několika závěrům, všechny pocházely od Olivie Riverové. Pozoruhodnou sílu, kterou k nim potřebovala, čerpala ze svého nového příjmení.

Jedním z nich bylo dát policejní kariéru k ledu a začít se studiem dějin umění. Adelita byla výtvarnicí a tkala krásné gobelíny, možná by se mohly sblížit na nějaké jiné, zvláštní úrovni, myslela si.

Další, zásadnější, se týkal jejího životního postoje: od okamžiku, kdy se vrátí do Švédska, půjde vlastní cestou. Lidé, na které se spoléhala, ji zklamali. Byla naivní a otevřená a dostala zásah ručním granátem přímo do srdce. Nemínila se tomu vystavovat znovu. Od nynějška se bude spoléhat jen na jednoho člověka.

Na Olivii Riverovou.

Když vystoupila z moře na pláž kostarického poloostrova Nicoya, bylo odpoledne. Dlouhé černé vlasy se jí vlnily kolem dohněda opáleného těla, čtyři měsíce strávila na tropickém slunci. Vyšla na prázdnou pláž a kolem ramen si přehodila ručník, ve vlnách na břehu se kutálel zelený kokosový ořech, ona se otočila k moři a uvědomila si, že tím musí projít ještě jednou.

Právě tady, právě teď.

„Vyříznutá z břicha mé zavražděné matky.“

Znovu si vybavila tu scénu. Pláž, žena, měsíc. Vražda. Její matku utopili ve skočném přílivu, zahrabali ji do písku pláže na Nordkosteru. Předtím, než jsem se narodila, pomyslela si Olivia, zemřela, než jsem se narodila.

Nikdy mě neviděla.

Teď sama stála na úplně jiné pláži a pokoušela se přijmout, což bylo daleko těžší než pochopit, přijmout myšlenku na to, že se na ni její matka nikdy nestačila podívat.

Že se narodila nespatřená.

Sledovala moře před sebou, oceán sahal až k zářícímu žlutočervenému obzoru. Brzy se setmí. Voda se u břehu slabě vzdouvala, teplé měkké vlny omývaly Olivii nohy, v dálce viděla skupinu tmavých hlav, které se pohupovaly na hladině.

Navlékla na sebe tenké bílé oblečení, vstala a vykročila.

Když míjela malé šedobílé kraby, vrhali se do děr v písku, její stopy za ní smývala voda. Šla předtím po pláži asi hodinu, pomalu, až ze Santa Teresy, dokud nedorazila sem, k útesům u Mal Pais. Věděla, že k tomu dojde, že se ty scény a myšlenky objeví znovu.

Právě tady, právě teď.

To bylo účelem celé procházky.

Chtěla se naposledy ponořit do své bolesti, chtěla být připravená. Za několik minut se setká s člověkem, který ji ještě víc přiblíží její tajemné minulosti.

Muž seděl na dlouhém kmeni na kraji vody. Bylo mu čtyřiasedmdesát a prožil tu celý život. Kdysi mu patřil bar v Santa Terese, nyní obvykle seděl na verandě svého podivuhodného domu a pil rum. Většinu věcí už měl za sebou. Když před několika lety zemřel jeho milovaný přítel, zmizelo to poslední, díky čemu hořel plamen jeho života, a teď už toho příliš nezbývalo. Nádech, výdech, dříve nebo později to skončí. Ale on si nestěžoval. Měl přece svůj alkohol. A svou minulost. Jeho životem prošlo mnoho lidí a část z nich se mu vryla do paměti. Dva z nich byli Adelita Riverová a Dan Nilsson.

A teď se setká s jejich dcerou.

S dcerou, s níž se ani jeden z rodičů setkat nestihl.

Zalitoval, že si s sebou na pláž nevzal kapku rumu.

Olivia ho viděla už z dálky. Přibližně věděla, jak bude vypadat, to podle popisu Abbase el Fassiho. Ale úplně jistá si být nemohla. A tak se zastavila o kousek dál od kmene stromu a čekala, až muž vzhlédne.

Jenže nevzhlédl.

„Rodriguez Bosques?“

„Bosques Rodriguez. Bosques je křestní jméno. Vy jste Olivia?“

„Ano.“

Teď Bosques zvedl hlavu. Když stařeckýma přimhouřenýma očima pohlédl Olivii do tváře, maličko sebou škubl. Ne nějak zvlášť viditelně, ale dost na to, aby se Olivii zřetelně vybavila jedna vzpomínka: přesně takhle zareagoval Nils Wendt, když ji loni viděl ve dveřích chatky na Nordkosteru, aniž by tušil, o koho se jedná. Především vůbec nevěděl, že je to jeho dcera, která se narodila Adelitě Riverové. Ani Olivia neměla ponětí, kdo je muž ve dveřích zač, a tak se rozešli. Bylo to poprvé a naposledy, kdy viděla svého otce živého.

„Jste Adelitina dvojnice,“ řekl Bosques svým nakřáplým hlasem.

„Jsem její dcera.“

„Posaďte se.“

Olivia se usadila na kmen dost daleko od Bosquese. Všiml si toho.

„Jste velmi krásná,“ řekl. „Jako ona.“

„Znal jste mou matku.“

„I vašeho otce. Velkého Švéda.“

„Tak se mu říkalo?“

„Tak jsem mu říkal já. A teď jsou oba po smrti.“

„Ano. Psal jste, že máte matčinu fotku?“

„Fotku a nějaké další věci.“

Olivia dostala Bosquesovu e-mailovou adresu od Abbase el Fassiho. V Mexiku zašla do internetové kavárny, poslala Bosquesovi mail, vysvětlila, kdo je a že plánuje přijet do Kostariky a chce se s ním setkat. Bosques odpověděl velmi rychle, osobní e-maily dostával jen s velkým odstupem, a informoval ji, že má nějaké věci jejích rodičů.

Teď zvedl malou podélnou kovovou krabičku, červenožlutou, původně určenou pro prvotřídní kubánské doutníky, otevřel ji a vyndal z ní fotografii. Maličko se mu třásla ruka.

„To je vaše matka. Adelita Riverová.“

Olivia se natáhla k Bosquesovi a fotografii si vzala. Ucítila slabou vůni doutníků. Fotografie byla barevná. Jednu podobiznu své matky už viděla, snímek, který s sebou loni přivezl Abbas ze Santa Teresy, ale tahle byla mnohem ostřejší a hezčí. Podívala se na matku a všimla si, že na jedno oko trošičku šilhala.

Přesně jako Olivia.

„Adelitu pojmenovali po jedné mexické bojovnici za svobodu,“ řekl Bosques. „Adelitě Velardové. Byla to hrdinka z dob mexické revoluce. Její jméno se stalo symbolem silných a odvážných žen. Vznikla o ní píseň, La Adelita.“

Bosques se najednou dal do zpěvu, potichu, měkkou, melodickou španělštinou, zpíval o ženě oplývající silou a kuráží, do které byli zamilovaní všichni rebelové. Olivia se dívala na něj a na fotografii své matky a starcova roztřesená píseň si nacházela cestu do jejího nejhlubšího nitra. Pohlédla vzhůru a zadívala se přes oceán, celá ta situace byla absurdní, kouzelná, tak vzdálená aspirační službě u stockholmské policie, jak to jen bylo možné.

Bosques zmlkl, sklopil oči a zahleděl se do písku. Olivia se na něj podívala a došlo jí, že i on truchlí. Její matka a otec byli jeho blízkými přáteli. Posunula se blíž, skoro až k němu. Opatrně ji vzal za ruku. Dovolila mu to. Bosques si maličko odkašlal.

„Vaše matka byla velmi dobrá výtvarnice.“

„Abbas mi to říkal. Mám vás od něj pozdravovat.“

„Zachází šikovně s noži.“

„Ano.“

„Nepůjdeme do domu vašeho otce?“

„Hned, hned.“

Olivia se znovu otočila k vodě a viděla, jak mořem v dálce pulzuje obrovská vlna, všechny tmavé hlavy, jichž si předtím všimla na hladině, se zvedly na bílá surfovací prkna, s přikrčenými těly vlnu zachytily a šílenou rychlostí odjížděly od hořícího obzoru.

Pak se zvedla.

Sandra Sahlmannová byla šťastná. Hnala se na svém novém bílém skútru listopadovou tmou a lijákem a byla šťastná. Hlavou se jí honily euforické myšlenky, to, co se právě stalo, bylo prostě super. Trenér volejbalu jí řekl, že příští sezonu bude moct hrát v týmu A, a dostala jedničku ze zkoušky z náboženství, trochu nečekaně, věřila, že to tak půjde dál. Ujížděla rychle podél golfového hřiště nahoru k vilové čtvrti, ještě trochu přidala plyn.

Najednou jí to chcíplo.

Ještě párkrát zakroutila plynem na řídítkách a po několika vteřinách si uvědomila, že došel benzin. U krajnice zabrzdila a slezla. Už to nebylo moc daleko, několik set metrů, ale tlačit skútr, i ten kousek, nebyla v tomhle počasí žádná výhra, a tak vyndala mobil a zavolala domů. Táta jí přijde naproti a vezme s sebou deštník.

Nebral to.

Vypínal si na mobilu zvuk, když se díval na televizi, tvrdil, že se jinak nemůže soustředit. Nebo šel na nákup a zvonění neslyší. Slíbil jí, že koupí tacos, její oblíbené jídlo, za odměnu za její jedničku. Takže situaci musí zvládnout sama. Postavím skútr sem, abychom si pro něj mohli později dojít, pomyslela si, zamknu ho a postavím ho tady. Odtlačila skútr pod strom a zamkla ho. Přilbu si nechala na hlavě. Zkusila zavolat ještě jednou, třeba si zapnul vyzvánění? Nebo už se vrátil?

Ne.

Vykročila.

Světlo v průchodu naštěstí fungovalo, to viděla už zdálky. Někdy bývalo rozbité. Ne že by se bála tmy, ale neměla ráda, když se tam s někým potkala a neviděla dobře, kdo to je.

Teď byla skoro u průchodu a viděla, že z opačného směru přichází nějaký člověk. Neznala ho. Většinu sousedů z okolí by poznala, ale tenhle muž tu nebydlel. Když se míjeli, přidala do kroku, zbývající částí průchodu napůl proběhla a otočila se.

Muž byl pryč.

Copak z průchodu taky vyběhl?

Vždyť je to fuk.

Teď už musí jenom přejít po úzké cestičce a proběhnout lesíkem a je skoro doma.

Viděla, jak před ní silný vítr zvedá vlhké listí a jak se hájkem převaluje mlha. Ale tam se cítila v bezpečí, i když byla večer úplná tma. Došla skoro až k němu, když si vzpomněla na tašku. S klíčem od vchodu. Taška leží v zadní přihrádce skútru. Pokud je táta na nákupu, nedostane se dovnitř. Bleskurychle se otočila a rozběhla se zpět ke skútru. Nálada se jí podstatně zhoršila. Navíc zhaslo světlo v průchodu. Ale byla tak naštvaná, že jím jenom proběhla a zamířila ke skútru, odklopila víko, vyndala tašku a v dešti se znovu vydala zpátky. Když před sebou opět uviděla neosvětlený průchod, vzpomněla si na muže, který zničehonic zmizel.

Kam šel?

Než vkročila do průchodu, zastavila se a pokusila se dohlédnout na druhou stranu. Nebyl moc dlouhý a vypadalo to, že je prázdný. Zhluboka se nadechla a průchodem proběhla. Jsem to ale pitomá, pomyslela si, když už byla venku.

Čeho se bojím?

Už zdálky viděla, že se v jednom sousedním domě svítí. Z nějakého důvodu měla najednou pocit bezpečí. Aspoň jsou někde blízko lidé. Přešla po mokrém trávníku a znovu se přiblížila k lesíku, přitom se pokoušela zlepšit si náladu. Už jí zbývá jen kousíček, pak společně dojdou pro skútr a dají si tacos.

Teď procházela hájkem.

Pod botami jí čvachtalo mokré listí.

Lesíkem vedla vyšlapaná cestička, kterou šla už stokrát, končila kousek od živého plotu u jejich pozemku. Právě po ní procházela, když uslyšela ten zvuk. Jako kdyby se něco ulomilo. Hned za ní. Otočila se, přilba jí zužovala zorné pole.

Co to bylo za zvuk?

Zadívala se mezi stromy, ale všude viděla jen temné kmeny a deštěm ztěžklé větve.

Srnka?

Ale tady?

Znovu se otočila a vykročila rychleji. Věděla, kudy cestička vede, přesto však narazila přímo do kmene stromu. Zapotácela se a strhla si přilbu z hlavy. Vtom uslyšela jiný zvuk. Mnohem blíž.

Někdo tu je!

Odhodila přilbu a pádila mezi kmeny, nechybí už moc a bude venku, dostane se k plotu kolem domu a tam bude v bezpečí. Ale ne dřív, než dorazí k brance. Živý plot byl ze starých, vzrostlých habrů a musela ho oběhnout, aby se k brance dostala. Běžela, jak nejrychleji mohla, ale pak se najednou rozplácla na zemi. Hromada hlíny z loňského kompostu jí doslova podrazila nohy. Spadla těsně vedle plotu. Několik vteřin ležela bez hnutí na zemi, s obličejem vmáčknutým do mokrého bahna, neodvažovala se ohlédnout a cítila, že se jí oči plní slzami.

„Tati! TATI!“

Křičela přímo pod sebe. Jestli je táta doma, snad ji uslyší! Přece je od sebe dělí jen živý plot! Napřímila hlavu, zvedla se z bahna a znovu se dala do běhu. K brance. Byla otevřená. Proběhla jí, minula plot, vyběhla ke vstupním dveřím, strhla si z ramene tašku a snažila se ji otevřít. Zip se zasekl. Nakonec to zvládla, našla klíč a zasunula ho do dveří, otočila jím, dveře rozrazila, vtrhla dovnitř, dveře zase přibouchla, zamkla na dva západy, vydechla a obrátila se – a pět metrů od ní visel na modrém tažném laně ze stropu v obývacím pokoji její otec, měl vyplazený jazyk a vytřeštěnýma očima civěl přímo na Sandru.

Večeře byla fantastická, polévka z lišek s trochou madeiry, telecí řízek i lahodná panna cotta.

„Tu panna cottu jsi dělala taky ty?“

„Není to tak těžké.“

Olivia se pousmála. Co se týče jídla, Maria Rönningová, její adoptivní matka, původem španělská právnička s dlouhými černými vlasy, měla potíže jen s máločím. Seděly u Mariina kuchyňského stolu v řadovém domě v Rotebro. Maria přivezla Olivii z letiště Arlanda a trvala na tom, že ji pozve na večeři. Olivia se nenechala dvakrát pobízet. Po dost velkém počtu letových hodin nad Atlantikem s uboze kořeněným jídlem a tvrdými sušenkami k břečkovité kávě jí přišlo Mariino pozvání vhod, i když chtěla nejdřív domů do svého dvoupokojového bytu ve čtvrti Södermalm, aby se vyspala a dobila baterky, a teprve potom Marii poskytnout pár nepříjemných informací.

V pravý čas.

Večeřet v Mariině kuchyni a prožívat všechno, co vyplývá z dobrého vína a cestovní únavy, mohlo vyvolat intimitu, které se Olivia radši chtěla vyhnout.

Ale k tomu nedošlo.

Proto se jí rozhodla většinu informací poskytnout v autě cestou z Arlandy.

„Změnit jméno?“ zeptala se Maria za volantem.

„Ano. Na Riverovou.“

„Kdy ses pro to rozhodla?“

„V Mexiku.“

„Olivia Riverová?“

„Ano.“

„To je pěkné jméno.“

Maria upírala oči na silnici. Olivia ji po očku sledovala. Myslela to vážně? Chtěla tím říct, že to je pěkné jméno obecně, nebo co?

„Hodí se k tobě,“ dodala Maria.

Olivia z toho byla celá paf. Představovala si úplně jinou reakci a už si připravila nemilosrdnou argumentaci, proč chce přijmout jméno své mrtvé matky. Hodí se k tobě. Co na to má odpovědět?

„Díky. A taky jsem se rozhodla, že nebudu dál pracovat u policie. Každopádně ne teď.“

„Dobře.“

„Dobře?“

„Proč bys měla být policistkou? Není to nic pro tebe, říkám to celou dobu.“

Což byla pravda. Maria nikdy nebyla Oliviiným rozhodnutím, že se stane policistkou, právě nadšená. Podporovala ji, ale rozhodně ne s nadšením. Přesto se Olivia málem nechala vyprovokovat. Proč by nemohla pracovat u policie?! I když to už vlastně nechce? Najednou ztratila pevnou půdu pod nohama. Maria dvě z jejích nejdůležitějších rozhodnutí odpálila, jako by to byly nicotnosti. Nebo přinejmenším něco pro ni ne tak převratného jako pro Olivii. Zbytek cesty zabral Oliviin popis nejrůznějších míst, která navštívila, a společná radost nad Obamovým vítězstvím v prezidentských volbách.

„A co vlastně budeš dělat místo toho?“

Maria dolévala víno a současně si pohledem měřila Olivii.

„Místo čeho?“

„Místo práce u policie.“

„Mám v plánu studovat dějiny umění.“

Jen teď neříkej dobře, pomyslela si Olivia.

„To je rozumné. Má to i něco společného s Adelitou, viď?“

„Ano.“

Maria se pousmála a zadívala se na Olivii.

„Co je?“

„Jsi strašně opálená.“

„Jsem napůl Mexičanka.“

„Jen se uklidni, zlatíčko, to byl kompliment.“

„Díky.“

Olivia měla pocit, že musí okamžitě na vzduch. K tomuhle prvnímu setkání s Marií dlouho sbírala odvahu a cítila jakousi úpornou potřebu provokovat ji mimo jiné změnou jména, ale všechno pak podivně vyšlo do ztracena.

„Nepůjdeme se projít?“

To navrhla Maria.

Přestalo pršet. Vyjít ven pro Olivii přesto znamenalo menší šok. Podstatnou dobu strávila v tropických teplotách, tady skoro mrzlo a foukal syrový listopadový vítr. Maria jí vnutila starou péřovou bundu a strašlivě ošklivou vlněnou čepici.

Za což jí vbrzku byla velmi vděčná.

Šly bok po boku uličkou řadových domů, kde Olivia většinou trávila čas, když vyrůstala. Maria ukazovala na domy, které míjely, a vysvětlovala, kdo ze sousedů tu ještě bydlí, kdo zemřel, kdo si koho vzal a tak dále, a Olivia občas přikyvovala, aby to vypadalo, že ji to zajímá. Její myšlenky se ubíraly úplně jiným směrem. K Arnemu, jejímu adoptivnímu otci, Mariinu muži, jenž podlehl rakovině, když bylo Olivii devatenáct. Olivia Arneho zbožňovala. To on ji provázel obtížným dospíváním, to on byl vždycky po ruce, když potřebovala podpořit, byla zmatená, chtěla umřít nebo utéct nebo se jen schoulit u někoho, kdo ji dokázal utěšit, aniž by upozorňoval na to či ono.

Maria stále na něco upozorňovala.

To Olivia nesnášela.

Pak Arne zemřel a jí po něm zůstal hluboký smutek v srdci a bílý Ford Mustang jako dědictví. Mustanga ještě měla, smutek změnil podobu.

Radikálně.

A to od okamžiku, kdy se dozvěděla, že Arne nebyl jejím skutečným otcem. Jak on, tak Maria to před ní tajili. Jenže on navíc skrýval pravdu o Oliviině strašlivém životním příběhu před Marií i Olivií způsobem, který nechápala a asi nikdy nepochopí. Ani na to nikdy nedostane odpověď. Arne je přece po smrti. Šlo o zradu, jež nadlouho vtáhla jejího drahého adoptivního otce do změti chaotických pocitů. Nakonec přijala, že to je tak, jak to je. Proč zbytečně zuřit kvůli člověku, který už není na světě? A ještě později se s tím, co se stalo, smířila.

Musela.

Arneho milovala a on miloval ji. Hluboce a nesmírně, dokud byl naživu. Nemělo smysl vzpomínku na něj pošpinit.

„O čem přemýšlíš?“ zeptala se Maria.

Právě odbočily do ulice Holmbodavägen.

„O tom, co by táta řekl mému novému jménu.“

„Řekl by to samé co já.“

„Jak to víš?“

„Protože to byl… co je to tamhle?“

Maria se zastavila a ukázala rukou tím směrem. Na konci ulice stály před pozemkem u jedné vily policejní auto a sanitka. Brankou právě vyšlo pár policistů v uniformě. Maria vzala Olivii za ruku.

„To je u Sahlmannových?“

„Ano?“

Olivia Sahlmannovy znala. Když bydlela doma, několikrát hlídala jejich malou Sandru. Poté co Sandřina matka Therese před osmi lety zahynula při tsunami, byla Maria jedním z lidí, kteří Sandřina otce Bengta podporovali, a pomáhala mu s právními formalitami.

„Co se tam asi stalo?“

Vydaly se k sanitce. Olivia si všimla, že za závěsy se napůl schovávají sousedi a vykukují směrem k Sahlmannovým. Už byly téměř na místě, když sebou trhla. Jednoho policistu u branky dobře znala. Byl to Ulf Molin, spolužák z Policejní akademie. Nejvytrvalejší z různých kluků, s nimiž se za několik let seznámila. Rychle si z hlavy stáhla tu ošklivou vlněnou čepici.

„Ahoj, Ulfe.“

Ulf Molin se otočil.

„Olivie?! Ahoj! Co tady děláš?“

„Jsem na návštěvě u mámy, bydlí kousek odsud.“

„A jak se vlastně máš? Jsi pěkně opálená! Zaslechl jsem, že jsi měla…“

„Dala jsem si pauzu. Co se to tu stalo? Mimochodem, tohle je Maria, moje máma.“

Ulf Marii pozdravil. Trochu příliš lichotivě, pomyslela si Olivia. On to ještě nevzdal?

„Známe Bengta Sahlmanna a jeho dceru Sandru,“ řekla Maria a zopakovala Oliviinu otázku: „Co se to tu stalo?“

Ulf popošel o několik kroků stranou a Olivia s Marií ho následovaly. Vědomě či nevědomě trochu ztišil hlas.

„Sahlmann spáchal sebevraždu. Oběsil se. Jeho dcera přišla před chvílí domů a našla ho.“

Maria a Olivia se na sebe podívaly. Oběsil se?

„Chudák holka!“ vyhrkla Maria.

„Kde je teď?“ zeptala se Olivia.

„V sanitce. Dali jí něco na uklidnění. Ptali jsme se, kde má mámu, ale nechce na to odpovědět.“

„Její máma zahynula,“ řekla Maria.

„Kruci. Chápu.“

„Zkontaktovali jste nějaké příbuzné?“

„Pokoušíme se zastihnout její tetu, ale zřejmě je v Kodani na nějaké konferenci, ještě jsme se s ní nespojili.“

„Ani s nikým jiným?“

„O nikom jiném se nezmínila.“

„Nemohla bych s ní promluvit?“ zeptala se Olivia.

Ulf přikývl, došel k sanitce a otevřel zadní dveře. Olivia k nim přistoupila a podívala se dovnitř.

U jedné stěny seděla záchranářka. Na úzkém lehátku uprostřed se choulila hubená dospívající dívka v zabahněných šatech, přes shrbená záda měla přehozenou červenou deku. Do očí jí visely světlé vlasy, ruce si držela na ústech. Olivii trvalo několik vteřin, než ji poznala, ale knedlík v krku se jí udělal okamžitě.

Spolkla ho.

„Ahoj, Sandro, pamatuješ si mě?“ začala Olivia.

Sandra k ní obrátila uplakanou tvář.

„Když jsi byla menší, někdy jsem tě hlídala. Vzpomínáš si?“

Sandra Olivii několik vteřin sledovala a pak téměř neznatelně přikývla. Olivia se naklonila dovnitř.

„Zrovna jsem slyšela, co se stalo, a…“

„Do toho domu už nejdu.“

Sandra promluvila potichu, skoro to nebylo slyšet. Přetáhla si deku přes oči a sklonila hlavu.

„To nemusíš,“ řekla Olivia.

„Nechci už tu být.“

„To chápu… jestli chceš, můžeš jít k nám.“

„Chci k Charlotte.“

Mluvila dušeným hlasem.

„Kdo to je?“

„Moje teta.“

„Ale ta je podle všeho v Kodani. Určitě se hned vydá domů, jakmile ji policie zastihne, ale to se může protáhnout do zítřka. Nechceš jít přece jen k nám?“

Sandra kývala horní polovinou těla dopředu a dozadu. Olivia se pootočila. Ulf s Marií stáli kousek za ní. Olivia se podívala na Ulfa a zašeptala tak tiše, jak jen to bylo možné: „Kam ji vezmete, když nebude…“

Sandra se najednou zvedla z lehátka. Olivia jí rychle podala ruku a pomohla jí slézt na ulici. Přistoupila k nim Maria.

„Ahoj, Sandro.“

Maria položila Sandře ruku kolem ramen a společně poodešly od sanitky. Olivia se obrátila k Ulfovi.

„Je v pořádku, že ji chceme vzít k sobě?“

„Samozřejmě, to není problém, pokud sama chce. Máš mimochodem pořád stejné telefonní číslo?“

O co mu jde teď? pomyslela si Olivia. Tady?

„Proč jako?“

„Až seženeme její tetu, bylo by dobré, abyste se o tom dozvěděly co nejrychleji.“

„Určitě. Jasně. Ano, mobil mám stejný.“

„Dobře. Ozveme se. Pěkná čepička.“

Ulf kývl k vlněné čepici v Oliviině ruce.

Ulf zavolal o půl hodiny později. Zastihl v Kodani Sandřinu tetu, oznámil jí, co se stalo, a vzkázal, že Sandra je u Marie Rönningové. Charlotte dostala Oliviino číslo na mobil a vytočila ho. Rozhovor se Sandrou byl krátký a poměrně stručný. Obě, každá na svém konci linky, plakaly. Sandra nakonec podala mobil Olivii a Charlotte vysvětlila, že se prvním ranním letadlem vrátí domů.

„Může u vás Sandra zůstat, dokud nepřijedu?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Olivia.

„Díky.“

Olivia zavěsila.

Všechny tři seděly v Mariině kuchyni. Maria zapálila na stole několik svíček a udělala čaj se speciálními přísadami, jakousi univerzální medicínu na téměř všechno. Především na uklidnění. Možná nejvíc pro Marii a Olivii, Sandře už očividně zabíralo to, co dostala od zdravotníků v sanitce, a téměř se s ní nedal navázat kontakt. Byla v šoku, unavená a zdrogovaná. Mlčela. Maria a Olivia upíjely čaj a nevěděly si úplně rady, jak s danou situací naložit, a vtom se ozval tenký hlas.

„Došel mi benzin…“

Sandra se přitom dívala přímo do hrnku a říkala to tak tiše, že se Olivia a Maria musely sklonit k ní.

„… volala jsem domů, ale táta to nebral, myslela jsem si, že je možná na nákupu, měl koupit tacos, moje oblíbené jídlo, měli jsme oslavit…“

Sandra zmlkla. Po tvářích se jí kutálely obrovské slzy a padaly do hrnku.

„Co jste měli oslavit?“

„Nechci zpátky domů.“

„Tomu rozumím,“ řekla Olivia. „Můžeš zůstat bydlet u Charlotte?“

„Kdy se vrátí?“

„Zítra ráno. Přijede přímo sem.“

„Budu spát tady?“

„Nechceš?“

Sandra neodpověděla. Maria jí položila ruku na předloktí.

„Můžeš přespat v Oliviině bývalém dětském pokoji.“

Sandra maličko přikývla. Odstrčila od sebe hrnek s čajem a podívala se na Olivii. Měla nepřítomný pohled, skelné oči.

„Chci svůj počítač.“

„A kde ho máš?“

„V tátově pracovně. Měli jsme ho dohromady, mám v něm spoustu úkolů do školy. Je v kostkovaném pouzdře, v takové korkové tašce.“

„Tak já pro něj zajdu.“

Olivia vstala. Maria se na ni zadívala a Olivia mírně pokrčila rameny. Když chce Sandra počítač, tak ho dostane. Přece jen to je něco, na co se dá navázat.

„Máš u sebe klíč od vchodu?“

Sandra sáhla do kapsy a podala ho Olivii.

„Hned jsem zpátky.“

Olivia spěchala Mariinou brankou. Ulf už u Sahlmannů pravděpodobně nebude. Asi bych to s ním měla probrat, pomyslela si, vyndala mobil a vytočila číslo předposledního hovoru.

„Molin.“

„Ahoj, tady Olivia.“

„Ahoj! Jak vám to jde? Jak se cítí?“

„Mizerně. Hele, poprosila mě, ať jí z domu přinesu počítač, je to v pořádku? Dala mi klíč.“

„To není problém, už jsme skončili. Ale našlapuj opatrně, vždyť víš.“

„Vím. Prošli jsme stejným výcvikem.“

„Vážně?“

„Nech toho.“

Olivia zavěsila. Našlapuj opatrně. Kde berou všechny ty pitomé výrazy? V sauně? Ale rozuměla tomu, co chtěl říct, a došlo jí, že si s sebou měla vzít rukavice. Prohmatala tlustou péřovku a vyndala staré palčáky. Palčáky? Strčila je do kapsy a zabočila do ulice k pozemku Sahlmannových. Znovu začalo pršet a prostor mezi domy bičoval vítr. Přimhouřila oči a trochu zpomalila. V dálce u branky Sahlmannových stála tmavá postava. Nebo to byl stín stromu? Pokračovala k pozemku. Sanitka i policejní auto už byly pryč, ale za závěsy se dál schovávali sousedi. Cítila, jak ji v polotmě ulice pozorují jejich přimhouřené oči.

Přišla až k brance.

Nikdo tam nebyl. Nejspíš stín, pomyslela si a došla ke vstupním dveřím. Otevřela je Sandřiným klíčem a udělala několik kroků dovnitř. Dveře se najednou s obrovskou ránou zabouchly.

V předsíni byla černočerná tma.

I v celém domě.

A hluboké ticho.

Ještě před chvílí tu visel mrtvý. Přímo před tebou. Na provaze ze stropu. Olivia tu myšlenku zahnala a začala šmátrat po vypínači. Vtom zafungoval školní reflex. Určitě by to měla udělat. Rychle vyndala palčáky a navlékla si je. Po několika vteřinách pochopila, jak citlivý nástroj jsou lidské ruce. Hledat v černočerné tmě s tlustými palčáky vypínač, o jehož poloze vůbec neví, není žádná hračka. Nakonec ho našla. Světlo z předsíně ji dovedlo do obývacího pokoje, kde objevila další vypínač. Světlo se rozsvítilo. Olivia se porozhlédla po místnosti. Obyčejný obývák se sedací soupravou, televizí, knihovnami, stojací lampou, křeslem na čtení, několika obrazy na stěnách. Přešla ke sbírce fotografií na jedné poličce. Na jedné docela velké fotce viděla mladší Sandru a mladšího Bengta Sahlmanna společně s tmavší blondýnkou v Bengtově věku. Byla to Therese, Sandřina máma. Olivia si na ni matně vzpomínala.

Rodina.

A teď už z ní zbyla jen Sandra. Olivia cítila, jak se jí trochu sevřel žaludek. Pokračovala do vedlejší místnosti a rozsvítila stropní lampu. U jedné stěny stál velký obdélníkový psací stůl s různými přístroji, modemem, tiskárnou, routerem a změtí kabelů.

Jen laptop tam nebyl žádný.

Ani kostkovaná korková taška na laptop.

Pořádně se rozhlédla kolem sebe. Dívala se na poličky, židle, znovu na psací stůl. Nebyl tam. Možná je v jiném pokoji? Jenže Sandra to popsala dost jasně: V tátově pracovně. Ale mohla se splést. Její táta ho mohl někam odnést.

Olivia zhasla a znovu přešla do obývacího pokoje. Přejel jí mráz po zádech. Vzhlédla ke stropu, k háčku lustru, na němž se Sahlmann pravděpodobně oběsil, protože Sandra ho viděla, hned když vešla do předsíně. Olivia se přistihla, že tají dech. Proč to dělá? Vždyť se tu neodehrála vražda! Jen nešťastný člověk pomocí provazu ukončil svůj život. Jediná nepříjemná věc, co by tu mohla zůstat, byla jeho zemřelá duše, a protože Olivia byla poslední člověk na světě, který by se vyžíval v takových habaďůrách, vydala se do kuchyně.

Stropní lampa vrhala do místnosti bledé světlo. Olivia se znovu rozhlédla. Žádný laptop. Jen kuchyně jako každá jiná. Bílá linka, magnety na myčce, mísa na ovoce, lavička s několika různými lahvemi, uprostřed stůl pokrytý zelenou plastovou folií, vedle sporáku sklenice zpola naplněná vodou. Ještě před několika hodinami nedramatické, každodenní prostředí.

Teď to bylo něco dočista jiného.

Olivia znovu ucítila pálení v žaludku z toho, jak se celý život může obrátit v trosky, z pohodového, normálního stavu k šoku a truchlení. Podívala se na mycí stůl. U stěny stál balíček tortill na tacos, sklenice s omáčkou na tacos, sklenice s kukuřičnou moukou a pytlík kukuřičných chipsů. Vzpomněla si na Sandřino oblíbené jídlo, které jí měl její táta koupit, aby si udělali tu svou oslavu. Otevřela ledničku. Úplně nahoře ležel neotevřený balíček mletého masa.

Všechny přísady oblíbené večeře.

A pak se zabije.

Olivia zhasla v kuchyni a znovu šla do obýváku. Dělala si starosti. Nevěděla úplně přesně proč, ale něco tu nehrálo. Posadila se do křesla a zadívala se na palčáky na rukou. Obklopilo ji ticho v místnosti. Co se to tu stalo? uvažovala. Pomalu otočila hlavu a pohlédla k předsíni, kudy vešla Sandra, nahoru ke stropu, kde visel její táta, dolů k podlaze, kde zbytky velké skvrny naznačovaly, co setřela policie, a pak se podívala směrem k tmavé chodbě, která vedla do ložnic.

Neměla bych to prohlédnout i tam?

Zamnula o sebe rukama v palčácích a došla k určitému závěru. Od křesla do tmavé chodby to nebylo daleko. Vstoupila do ní, urazila několik metrů a zastavila se. Zaslechla nějaký zvuk. Škrábání.

Narážejí to do okna ložnice větve?

Udělala ještě krok a zarazila se před pootevřenými dveřmi. Škrábání přestalo. Bylo hluboké ticho. Natáhla se ke dveřím. Právě když do nich chtěla strčit, po celém domě se rozlehl ostrý zvuk. Telefon. Pronikavé vyzvánění, které ji přimělo udělat v chodbě čelem vzad. Několika rychlými kroky se dostala do obýváku. Telefon stál na poličce naproti křeslu. Další vyzvánění. Přešla k poličce. Když zazvonil potřetí, zvedla sluchátko a kvůli palčákům ho málem upustila na podlahu.

Ale ohlásila se.

„Ano?“

„Haló, tady Alex Popovič, hledám Bengta. To je Sandra?“

„Ne.“

„Je tam Bengt?“

„Ne. Jste rodinný známý?“

„… s kým to mluvím?“

„Tady Olivia Riverová. Bengt Sahlmann spáchal sebevraždu. Pokud chcete víc informací, budete muset zavolat na policii.“

Olivia zavěsila a vydala se ke vchodu.

To, co po ní Sandra chtěla, už udělala.

Skoro.

Žádný počítač nenašla.

*

Dlouhý sloupek popela z doutníčku mu končil pouhý centimetr od zažloutlých konečků prstů, brzy mu upadne k nahým chodidlům. Přesto zatím téměř nekouřil, doutníček si zapálil a zhluboka z něj potáhl, pak se ztratil. V hudbě. V Šeherezádě. Byl stále v ní. Rozestavěl reproduktory tak, aby se zvuk spojoval přesně na místě, kde teď stál nahý, se zavřenýma očima, uprostřed velkého pokoje. Po pěkné prkenné podlaze se šířilo světlo ze dvou nízkých alabastrových lampiček, stín jeho hubeného těla stoupal k tiché postavě na stěně. Té velké, chladné severní stěně, kterou miloval. Stěna naproti byla od stropu k podlaze pokrytá knihami s tmavými hřbety, tlustými, tichými knihami, které nikdy nečetl a nikdy číst nehodlal. Byly tu, už když se nastěhoval. Teď se nahý maličko pootočil, jako by v hudbě zaslechl nějaký šev. Ale žádný tam nebyl. Všechny tóny a zvuky se spojovaly uvnitř, v jeho hlavě, na stejném místě jako ta žena. Žena, která krvácela, křičela a umírala, stále dokola, mezi jeho bezmocnýma očima, dokud zpod jeho víček nezmizela a nezůstala tam jen hudba. Hlasitá, krásná hudba, která opět splnila svůj účel. Omyla ho. Očistila. Vymazala mu tu hrůzu z mysli.

Protentokrát.

Trochu sklonil hlavu a otevřel oči. Klestil si k němu cestu další zvuk, zvuk toho, k čemu se nechtěl hlásit. Ukročil stranou a hudbu vypnul. Mobil ležel na zesilovači. Uviděl, kdo volá, přijal hovor a k jeho vědomí se přiblížil známý hlas.

„Bengt Sahlmann se oběsil.“ Sloupek popela spadl na podlahu.

*

Sandře se okamžitě zavřely oči. Maria ji ukládala a zjistila, že usnula, ještě než přes ni přetáhla pokrývku. Několik minut mladou dívku pozorovala a teprve potom zhasla noční lampičku. Nevědomky se vyhýbala tomu, aby se dotkla Oliviina osudu. Existovaly mezi nimi paralely, ale nechtěla, aby se vynořily na povrch dnes večer.

„Žádný laptop tam nebyl.“

Olivia přehodila péřovku přes kuchyňskou židli a usadila se ke stolu. Maria jí dolila čaj.

„Sandra usnula.“

„To je dobře. Prohledala jsem skoro celý dům, ale počítač tam nebyl.“

„Nic jiného už udělat nemůžeš.“

„Mohla bych zjistit, jestli není u Bengta v práci.“

„Ano. Ale to může udělat i její teta.“

„Poprosila mě.“

Maria přikývla. Pochopila, že paralely, kterým se chtěla vyhnout, už v Olivii zapustily kořeny. Uvolňovala Sandře prostor.

„Kde Bengt pracoval?“ zeptala se Olivia.

„Byl zaměstnancem Celní správy. Přespíš tu?“

„Ano.“

Co si myslela? napadlo Olivii. Že bych uprostřed noci jela domů na Södermalm a dovolila, aby se tu Sandra probudila sama? Ne že by nedůvěřovala Mariině ohleduplnosti nebo její schopnosti podat Sandře výbornou a výživnou snídani. Ale to Olivii se podařilo se Sandrou navázat kontakt. Aspoň si to myslela.

„Můžeš spát v pokoji pro hosty, je tam čisté povlečení. Už si asi půjdu lehnout,“ řekla Maria.

„Běž, já tu poklidím.“

Maria se zvedla od stolu a na vteřinu se zastavila, jako by se chtěla sklonit a políbit Olivii na tvář. Olivii Riverovou. Ale neudělala to a místo toho dceru po tváři pohladila.

„Te amo.“

„Hezky se vyspi.“

Maria se vydala ke kuchyňským dveřím, v půli cesty se otočila a zadívala se na Olivii.

„Ty se s její situací dokážeš ztotožnit, nemám pravdu?“

Olivia neodpověděla.

„Dobrou noc.“

Maria odešla. Olivia se dívala za ní. Měla naprostou pravdu. Olivia se se Sandrou ztotožnila, už když viděla otřesenou hubenou dívku v sanitce, hned poté, co přišla o otce. A před několika lety jí při tsunami zahynula matka. Oba rodiče zemřeli za dramatických okolností. Jako její vlastní. Sandřinu situaci si představit dokázala, s tím neměla vůbec žádný problém.

Naopak.

Její vlastní otřesy ovšem přišly ráz naráz, úplně jiným způsobem. Jenomže dívka, která spí v jejím starém pokoji, se probudí jako sirotek a bude si muset svůj život utvářet sama.

Teď jsi vůči Arnemu a Marii nespravedlivá, pomyslela si Olivia. Ve skutečnosti jsi vyrostla se dvěma rodiči, z nichž jeden je stále naživu. Když otřesy přišly, nezůstala jsi s prázdnýma rukama. Tvoje skutečné rodiče z tvého života nic násilně nevytrhlo. Ani jsi nevěděla, že existují.

Olivia cítila, jak na ni všechno padá, jak fyzicky, tak psychicky. Vyčerpal ji nedávný let, únava, námaha a pak ta tragédie, ke které se nachomýtla. A to právě ve chvíli, kdy si myslela, že bude dlouho spát a pak znovu vkročí do světa.

Silná. Připravená.

Tak jednoduše to zřejmě nepůjde.

Natáhla se po batohu a otevřela ho. Bosquesovu krásnou krabičku na doutníky měla zabalenou do několika nevypraných triček. Opatrně ji vyndala a postavila na kuchyňský stůl. Pohlédla ke dveřím a zaposlouchala se.

Ticho.

Nechtěla ji Marii ukazovat. Hlavně ne její obsah. Šlo o velmi soukromé dědictví, o které se nehodlala s nikým dělit. Otevřela víčko a znovu ucítila zvláštní vůni starých doutníků. Opatrně zvedla Adelitinu fotografii. Pod ní ležel černý pramínek vlasů, svázaný tenkým průhledným vlascem. Kdo si ho schovával? Nils Wendt? Kdy ho získal? Když se Adelita vydala do Švédska, kde ji zavraždili? Položila vlasy vedle fotografie. Na dně krabičky leželo několik ručně psaných dopisů. Dívala se na ně už v letadle a došla k závěru, že neumí španělsky dost dobře na to, aby jejich obsahu porozuměla. Jednoho dne si je od někoho dá přeložit. Ne od Marie, co takhle od Abbase? Ten španělsky mluví výborně. Myšlenka na něj se jí během její dlouhé cesty několikrát vkradla do povědomí. Líbil se jí, moc, aniž ho vlastně znala.

Bosquesovi se také líbil.

„Je to kus chlapa,“ řekl Bosques.

A Olivia nebyla toho názoru, že by to znělo výsměšně. Přesně chápala, jak to Bosques myslel. Zítra Abbasovi zavolám, pomyslela si teď a podívala se do krabičky. Už v ní zbyla jen jedna věc. Brož. Pozlacená. Olivia ji zvedla a všimla si, že jde otevřít. To jí v letadle uniklo. Opatrně vytáhla háček na horní části z očka a v broži uviděla malou fotografii. Tmavého muže. Kdo to byl? Nebyl podobný ani Adelitě, ani jí samotné. Trochu se podobal Bosquesovi, ale už o tom dál neuvažovala.

Brož zavřela a odložila ji.

A znovu přemýšlela o Sandře.

O osiřelé dospívající dívce, která spala v jejím pokojíčku.

Štíhlé, ohebné tělo Abbase el Fassiho elegantně obepínal světle šedý svetr. Abbas se právě osprchoval a měl na sobě hnědé plátěné kalhoty. Pomalu sestupoval po schodech. Zkamenělý čas, pomyslel si. Několik jemně zaoblených kamenných stupňů zdobily krásné fosilie miliony let starých hlavonožců. Orthoceras. Fascinovalo ho to. Pokračoval dolů, trochu rychleji. Chystal se vybrat schránku na dopisy ve vstupní hale. Sestupoval vytrvale, s očekáváním, když bude mít štěstí, najde ve schránce tenkou knížku se súfíjskými básněmi. Ronny Dán mu ji včera poslal ze svého antikvariátu a dnes by měla přijít.

Měla by.

Ale protože spolehlivost doručování zásilek závisela na jízdním řádu Švédských drah, klidně se kniha mohla ještě o den opozdit. To by bylo trapné. Silně teď toužil po troše vnitřní očisty před večerní směnou v kasinu a bral schody po třech.

„Abbasi!“

Zarazil se. Věděl, komu hlas patří. Když se otočil, stála Agnes Ekholmová v pootevřených dveřích svého bytu. Stříbrošedou paruku měla trochu nakřivo a narůžovělý župan špatně zapnutý.

„Jdete do schránky?“

„Ano. Mám dojít i vám?“

„To byste byl hodný.“

Abbas vyšel několik schodů a vzal si od Agnes klíček, který mu podávala.

„Počkám tady,“ řekla.

Abbas přikývl a vydal se dál. Přemýšlel nad tím, proč starší lidé s křehkými kostmi a nejistým smyslem pro rovnováhu stále musejí chodit nahoru a dolů po tvrdých schodech, aby si vyzvedli poštu. Často několikrát denně, protože nikdo nevěděl, kdy doručovatel přijde. Jen proto, aby se listonoši nemuseli trápit s tím, že jim poštu nechají ve dveřích. To byl jeden z důvodů, proč se mu nezamlouval vynález schránek na dopisy ve vchodu. Dalším bylo, že lidé, kteří k tomu měli sklony, mohli v tichu a klidu schránky ve vchodu vybírat a různými způsoby si přivlastňovat identity a čísla účtů. Vymyslela to švédská pošta.

Abbas nejdřív otevřel Agnesinu schránku: tenká obálka od Švédské církve a pohled, který měl dostat její soused. Abbasova schránka byla plnější. Několik dopisů, jeden ošklivý leták od nějaké pojišťovny a tlusté noviny. Které měl předplacené.

Ale knížka žádná.

Štěstí, že přišly ty noviny, pomyslel si a rychle vystoupal do Agnesina patra. Dívala se na něj plná očekávání.

„Dneska toho bohužel moc nepřišlo,“ řekl.

Agnes si od něj vzala tenkou obálku od Švédské církve a pokusila se zakrýt zklamání.

„Snad toho zítra přijde víc,“ nadnesla.

„Ano.“

„Tu máte!“

Agnes mu podávala kousek mrkvového koláče zabaleného do bílého papírového ubrousku.

„Není úplně nejčerstvější.“

Abbas si koláč vzal. Šlo o určitý rituál. Kdykoli Agnes přinesl poštu, dostal kousek jejího mrkvového koláče. Když ho ochutnal podruhé, došlo mu, že se pravděpodobně jedná o stejný koláč jako minule, o týden dřív. Potřetí ho odložil do misky na schodech o patro výš.

„Díky,“ řekl.

„Nechte si chutnat.“

Abbas znovu přikývl a pokračoval do schodů. Koláč přistál ve stejné psí misce jako předešlé kousky. Přišel ke svým dveřím, otevřel je a přitom si prohlížel dopisy. Dvě složenky a jedna výplatní páska z kasina Cosmopol. Zavřel za sebou, položil obálky na stolek v předsíni a rozevřel noviny, jež si přinesl.

Na které měl zvláštní předplatné.

Než přední stranu rozložil úplně, stačil ujít několik kroků do obývacího pokoje. Tam se zastavil. Během několika prvních vteřin přečetl titulek a očima přelétl velkou černobílou fotografii. V následujících minutách pročítal článek. Další čtvrthodinu držel noviny ve stejné poloze před sebou, stál na stejném místě na podlaze, jediný rozdíl byl v tom, že se mu obě ruce třásly a oči přestaly číst. Prostě držel jakýsi papírový předmět.

Byl naprosto mimo.

Najednou se odpoutal sám od sebe. Opatrně noviny přehnul a položil je na úzký skleněný stolek před gaučem. Dal si záležet, aby lícovaly s okrajem skla. Pak udělal dva kroky k oknu a uchopil tenkou černou tyčku, kterou se ovládaly dřevěné žaluzie. Zahleděl se z okna na kostel svatého Matouše na druhé straně ulice. Pozoroval ho velmi dlouho, jako by ho viděl poprvé, pak žaluzie zavřel a dál se díval ven.

Vysavač?

Kde ho mám?

Odstoupil od okna a šel si pro vysavač. Byl tam, kde ho měl vždycky. Zastrčil šňůru do zásuvky a začal luxovat. Nejprve metodicky, v celém obývacím pokoji, pod gaučem a skleněným stolkem, pak znovu podlahu. Nakonec zůstal na jednom a tomtéž místě. Jezdil s hubicí vysavače tam a zpátky po stejném kousku, tam a zpátky, dokud nedostal křeč.

Nejdřív do hrudníku, potom do břicha.

Odložil hubici vysavače a odešel do kuchyně. Neměl bych vymalovat? stačil si pomyslet, než se vyzvracel přímo do dřezu, chrlil a chrlil ze sebe zvratky, až z něj vycházela zelená žluč. Nakonec jím už jen cloumaly křeče. Zhroutil se s hlavou opřenou o dřez, rukama, kterýma svíral desku linky, se přestal držet, pomalu klouzal k podlaze a sesunul se na kuchyňský kobereček. Svinul se do klubíčka. Klesla mu víčka.

Poslední, co viděl, byl podivný přístroj, který stál uprostřed obývacího pokoje a jednotvárně hučel.

Stilton přibral. Váha to byla hlavně svalová. Tělesně během svých let bez domova převážně atrofoval, jeho klíční kosti sloužily jako zkroucené věšáky na pytel kůže. Teď to změnil. Postupně a cílevědomě své ztrhané tělo obnovoval, trénoval, staral se o sebe, všechny propadliny se mu znovu naplnily. Nyní byl téměř na úrovni svého tehdejšího já.

Fyzicky.

Přejel si rukou po hlavě. Dlouhé rozcuchané vlasy si nechal ostříhat, nahradil je plavý ježek sem tam prokvetlý šedí. U úst mu řídkým strništěm prosvítala bílá jizva a připomínala toho, kým kdysi byl, těsně před dvacátými narozeninami. Mladého málomluvného Švéda na norské ropné plošině, která najednou vybuchla a vyvolala naprostou paniku u všech kromě něj. Kromě Švéda. Ten s tichým pohrdáním smrtí z krutého pekla vytáhl několik kolegů a zachránil jim život. O rok později se přihlásil na stockholmskou Policejní akademii.

Nesl v ruce modrou tašku Adidas a zabočil z ulice Hornsgatan směrem k Lĺngholmenu. Kráčel rychle, aby se zahřál, nastala ta část roku, kdy se barva zimou popraskaných tváří pohybuje mezi různými odstíny popelavé šedi. Hnědou koženou bundu si zapnul až ke krku, pořád mu byla trochu velká, ale v ledovém větru odváděla svou práci. Zdědil ji po dědovi, starém statném lovci tuleňů z Rödlögy, který měl ramena široká snad několik metrů.

Toho on nikdy nedocílí.

Ale děda je po smrti, bunda jeho a on ji nosí tak dobře, jak jen může.

Strčil ruku do vnitřní kapsy, vytáhl mobil a vytočil číslo. Telefon nezvonil dlouho.

„Luna.“

„Zdravím, tady zase Tom Stilton.“

„Dobrý den…?“

„Jen jsem se chtěl zeptat, jestli se můžu zastavit.“

„Teď?“

„Jo.“

„Dobře.“

„Jsem tam za deset minut.“

Stilton zavěsil a znovu vyndal letáček. Našel ho na starém dubu na okraji Lĺngholmenského parku, byl nastřelený sponkovačkou přímo do jeho kmene. Ještě jednou si text přečetl.

„Sara la Kali.“

Proč ne, pomyslel si.

Luna ocelovým kartáčem přejížděla po jednom ze železných žeber na přední palubě. Rez se objevovala a zase mizela. Objevovala se, když si toho nevšímala, a mizela, když se na ni vrhla. Sisyfovská práce, pomyslela si. Nákladní člun postavili v roce 1932, byl v dobrém stavu, ale musel se nepřetržitě udržovat. Protáhla si záda a pohlédla směrem k Pĺlsundskému mostu. Kráčel po něm osamělý muž s modrou taškou v ruce, kvůli větru musel jít trochu v předklonu. To bude asi on, pomyslela si. Už dvakrát krátce za sebou volal a teď je na cestě sem. Schopný pán. To se Luně líbilo. Odložila kartáč a ušpiněnou rukou si prohrábla husté světlé vlasy. Muž se právě v tu chvíli zadíval ke člunu. Luna na něj zamávala. Nevěděla přesně, jak to přednese, nejspíš půjde rovnou k věci. Dělala něco takového poprvé a v této situaci se cítila trochu nesvá.

Muž rychle dorazil k přístavnímu můstku, dost primitivní konstrukci ze dřeva a asfaltu, čtyřmi kroky ho zdolal a zastavil se na palubě.

Luna k němu přistoupila.

„Dobrý den, jsem Luna Johanssonová.“

„Tom Stilton.“

Je vysoký, pomyslela si. Sama měřila metr osmdesát a tenhle muž byl viditelně ještě vyšší. Zasmušilý hlas, trochu ztrhaný obličej, pěkně padnoucí hnědá kožená bunda. Ona na sobě měla zaneřáděné zelené montérky. Nevypadá trochu nebezpečně? Ale to je jen dobře. Před týdnem se ji pokusili vykrást a to se může stát znovu.

„Je to váš člun?“ zeptal se Stilton.

„Ano.“

„Bydlíte na něm sama?“

Luna si představovala, že otázky bude klást ona, ale budiž.

„Ano.“

„Můžeme se podívat do kajuty?“

„Hned. Máte nějaké doporučení?“

„Pět let jsem byl bez domova, živil jsem se prodejem bezdomoveckých novin, a poslední rok jsem bydlel na Rödlöze.“

„To jsou vaše doporučení?“

„Bojíte se, že nezaplatím nájem?“

„Ne. Ten vybírám předem. Práci máte?“

„Ještě ne.“

„Co jste dělal, než jste se stal bezdomovcem?“

„Byl jsem u policie. U kriminálky.“

Ten muž je buď chorobný lhář, nebo je opravdu něco extra. Luna se nestačila rozhodnout, a Stilton už říkal: „Pocházím z rodiny lovce tuleňů.“

Je něco extra.

„Kajuta je tamhle,“ pravila Luna.

Ukázala rukou za sebe a myslela si, že muž půjde první. On si to nemyslel, a tak se na několik vteřin rozhostilo nejisté ticho. Potom se Luna otočila a vydala se na záď.

Stilton ji následoval.

Pozoroval ženu před sebou. Byla vysoká, měla dost široká ramena, v montérkách se toho nedalo moc soudit o jejím těle, ale měl pocit, že je ve formě. Když pohodila hlavou, spadly jí světlé vlasy k jednomu rameni a odhalily kousek krku. Ne příliš velký, ale stačilo to, aby Stilton zahlédl vytetovaný obrazec, jenž jí sahal až k uchu.

„Takže takhle vypadá.“

Luna uhnula, aby Stilton mohl vstoupit do chodbičky. Podíval se dovnitř. V kajutě byl ke stěně připevněný kavalec, pod kulatým okýnkem čtvercový stůl, dřevěná přepážka, jinak tu nebyly žádné další věci.

„Je to největší kajuta na lodi,“ informovala ho. „Sedm čtverečních metrů.“

Cely v Kumle mají deset, pomyslel si Stilton.

„Vypadá dobře,“ řekl. „Jdou zamknout?“

Stilton kývl ke dveřím do kajuty.

„Ne. Ale jestli chcete, můžu vám sem dát západku.“

„To bych rád. Kde spíte vy?“

„Na druhém konci. Moje kajuta zámek má.“

Stilton nevěděl, jak si poslední větu má vykládat, ale Luna pokračovala: „Můžete používat sprchu, salonek a kuchyni. Je tu jen jedna lednička. Můžete používat dvě spodní poličky. Toaletu máme společnou.“

„Dobře. Tři tisíce měsíčně?“

„Ano. V zásadě.“

Stilton na ni pohlédl.

„Dokážu si představit, že bych nájem snížila, kdybyste byl ochoten mi na člunu něco opravit.“

Stilton přikývl. Nebyl žádný opravář, měl co dělat, aby dal do pořádku sebe sama. Ale nabídka byla ucházející.

„Sepíšeme smlouvu?“ zeptal se.

„Je to potřeba?“

„Vezmete si předem měsíční nájem. Jak mám vědět, že tu člun ještě za tejden bude?“

„To vědět nemůžete.“

„Ne. Takže?“

„Co proti tomu zmůže nějaká smlouva?“

„Ani prd.“

„Přesně, takže se budete muset spolehnout na to, že se nezdejchnu.“

„Nejspíš.“

Stilton cítil, že ho zahnala do kouta. Takové situace neměl rád. Jedním z největších kladů, které míval jako vedoucí vyšetřovatel u výslechu, byla schopnost vést rozhovor tam, kam chtěl, dokud vyslýchaného nezahnal do slovního kouta, odkud nemohl vyváznout.

Luna se do takového kouta zahnat nenechala.

„Kdy se chcete nastěhovat?“ zeptala se.

„Teď. Bylo by to v pořádku?“

Luna si změřila jeho modrou tašku.

„U kámoše mám ještě jednu.“

„A nájem?“

Stilton z vnitřní kapsy vytáhl černou peněženku, otevřel ji a vyndal z ní tři tisícikoruny. Několik tisíc v ní ještě zůstalo. Před čtyřmi měsíci prodal část pozemku na Rödlöze horlivému makléři z Göteborgu. Děda s babičkou se pravděpodobně obraceli v hrobě, když si plácli, jenže Stilton potřeboval peníze a dědictví bylo jeho. Teď měl ve spořitelně na účtu s pevnou úrokovou sazbou slušnou částku. Finanční potíže mu v nejbližší době nehrozily.

„Díky.“

Luna si vzala bankovky.

Stilton vešel do kajuty a zavřel za sebou dveře.

*

Tento den byl v mnoha věcech odlišný. Například slunce: dnes svítilo. Už týden tomu tak nebylo. Teď vykukovalo nad střechami domů, jen aby ukázalo, že existuje, a brzy zase zapadne.

Ale přece.

Paprsky vnikaly do Mariiny kuchyně a zalévaly místnost teplým žlutým světlem. I uvnitř to bylo jiné. Majitelku domu povolali k odvolacímu soudu, aby asistovala kolegovi-právníkovi, a ani jedna z osob, které seděly u kuchyňského stolu, v domě nebydlela. Jednou z nich byla dcera vylétnuvší z hnízda, jež měla v úmyslu změnit si příjmení, a druhou Sandra, dívka, která před méně než osmnácti hodinami objevila doma svého otce, jak visí na vlečném laně ze stropu. Teď kroužila lžící v talíři s mlékem a cereáliemi. Spala dlouho. Její obličej nesl stopy všeho možného, šoku, nočních můr, ale především toho, že se vzbudila s vědomím toho, že už nemá ani jednoho rodiče.

Olivia ono poznání v jejích očích zaregistrovala, jakmile vešla do kuchyně. Dlouze, velmi dlouze Sandru objala. Beze slova. Po několika minutách ucítila, že její tenký svetr promočily Sandřiny slzy. Ještě po další chvíli se Sandra z Oliviina objetí vymanila a chtěla jít na záchod. Olivia jí ukázala, kde je. Mezitím dala na stůl to, co našla v Mariině ledničce, a teď seděly každá se svým talířem cereálií před sebou. Zatím si nad stolem nevyměnily moc slov. Olivia vyčkávala. Sandra se lžící babrala v talíři.

„Ozvala se Charlotte?“ zeptala se.

„Ano. Je na cestě. Přistane za půl hodiny a pojede přímo sem.“

„Přinesla jsi počítač?“

„Nebyl tam.“

Sandra vzhlédla od talíře.

„V pracovně?“

„Ne, dívala jsem se všude. Nemohl si ho vzít do práce?“

„To nevím. Většinou ho mívá doma.“

„Hm. Můžu zajít do práce, jestli není tam. Jaký je to počítač?“

„MacBook Pro. Je skoro nový. Dovnitř jsem dala malou nálepku, růžové srdíčko. Proč to udělal?“

„Kdo?“

„Táta.“

„Proč se zabil?“

„Ano?!“

Sandra se najednou zadívala Olivii přímo do očí. Jako by si myslela, že Olivia na to zná odpověď.

„Nemám tušení.“

„Ale proč se člověk zabije?“

Olivia viděla, že Sandra sbírá síly k tomu, aby promluvila, aby vyjádřila tu hrůzu, aby se pokusila pochopit nepochopitelné. Táta, který spáchá sebevraždu. Bez jakéhokoli předchozího varování, a ze svého jediného dítěte udělá sirotka.

„Nevím, Sandro, tvého tátu jsem neznala. Nebyl kvůli něčemu smutný?“

Olivia slyšela, jak neuvěřitelně hloupě to zní: „kvůli něčemu smutný“ – snaží se mluvit s dítětem? Sandra není dítě. Je to dospívající dívka, která dospěje způsobem, jímž nikdo dospívat nemusí. Zaslouží si větší respekt.

Olivia si k Sandře přitáhla židli.

„Sandro… existují tisíce různých důvodů, proč si lidé berou život, ale jeden z nich můžeš rovnou vyloučit. Nezabil se kvůli tobě. Nevím, proč to udělal, to se snad zjistí při policejním vyšetřování, možná za tím stojí finanční důvody, může se to týkat tvé mámy, přece zahynula při…“

„Mámu strašně oplakával. Oplakávali jsme ji oba. Jednou, asi půl roku po její smrti, přišel ke mně do ložnice a mluvil o bolesti, kterou její odchod vyvolal, jak je někdy tak neuvěřitelně smutný, že neví, jestli by dokázal žít dál, kdybych nebyla na světě. Podporovali jsme jeden druhého a společně tím prošli.“

Olivia teď pochopila, co předtím cítila intuitivně. Sandra není dítě.

„Opravdu ho ale trápilo, co se stalo dědečkovi,“ řekla Sandra.

„Co se mu stalo?“

„Před časem umřel, bydlel v domově důchodců a umřel tam, táta říkal, že se o něj nestarali pořádně, a byl vážně smutný. Ale nedával to moc najevo, to hlavně já jsem mu to viděla na očích.“

„Dědeček byl už starý?“

„Bylo mu osmdesát tři a byl dost nemocný. Věděli jsme, že umře brzy, takže to nebylo tak…“

Sandra si na lžíci nabrala cereálie. Olivia viděla, že se jí třese ruka. Snad je Charlotte vhodná osoba, pomyslela si, která bude vědět, co si se Sandrou počít. Měla by, její sestra zahynula při tsunami a ona sama prošla krizemi.

Ale člověk nikdy neví.

„Kde je tvůj táta?“

Sandra to vyslovila a současně od sebe odsunula talíř. Olivia byla naprosto nepřipravená.

„Zemřel před několika lety. Na rakovinu.“

„Ale každopádně ti zbyla máma.“

„Ano.“

Olivia teď mohla téma ukončit. Pokud by chtěla mlžit. To nechtěla. Nevěděla, v jak úzkém kontaktu bude se Sandrou v budoucnu, a nechtěla se dostat do situace, kdy Sandra odhalí, jak je to ve skutečnosti. Nechtěla se vůči ní zachovat tak, jako se vůči ní zachovali ostatní.

Tak začala vyprávět.

Trvalo to docela dlouho. Nebylo to snadné. Ale když konečně objasnila všechny tragédie, které potkaly ji a její různé rodiče, a zodpověděla jistý počet Sandřiných zvědavých otázek, pronesla Sandra: „Chudáčku.“

Jako by útěchu potřebovala Olivia.

Mladé ženy vyšly z branky u řadového domku v Rotebro, aby přivezly skútr jedné z nich. Slabé listopadové slunce sotva stačilo vysušit louže na ulici, byla dost zima, ale nefoukal tak studený vítr jako předchozího večera. Šly poměrně pomalu, z dálky by je člověk mohl považovat za dvě nejlepší kamarádky nebo sestry, z nichž jedna je trochu starší než ta druhá. Nebyly ani jedno z toho, ale díky hodinám stráveným v Mariině kuchyni si mezi sebou vytvořily úzký vztah, jako by sdílely stejný osud.

Což byla do jisté míry pravda.

Sandra měla stále plnou hlavu Oliviina vyprávění o brutální vraždě a strašlivé zradě, pomohlo jí to potlačit vlastní trauma.

Na chvíli.

Olivii se hlavou honily úplně jiné věci. Když se přiblížily k průchodu kousek za lesíkem, došlo jí, na co se zapomněla zeptat.

„Neznáš někoho, kdo se jmenuje Alex Popovič?“

„Moc dobře ne, vím, kdo to je, jeden tátův kamarád, novinář. Proč tě to zajímá?“

„Volal k vám domů, když jsem tam hledala počítač.“

„Co chtěl?“

„Nevím, dost rychle jsem zavěsila.“

„Řekla jsi mu o tátovi?“

„Ano.“

Procházely průchodem. Olivia se úkosem dívala na dívku vedle sebe. Včera večer právě tudy kráčela domů, šťastná, táta jí měl připravit její oblíbené jídlo a měli oslavit dobrou známku. Teď je její život v troskách.