Obsah

Prolog

Spěšná zásilka

Dítě

Polibek

Koupel

1

2

3

4

5

6

7

Hrad z písku

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Teta Jess a strýček Clive

Ztracená

Dárci darů

Sirotek

1

2

3

Kletba

Dívka

Žralok

„Čas na vdávání“

1

2

3

4

5

6

7

Pomocník balzamovače

Ženuška

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Válka

Fotomodelka 1945

K pronajmutí

Dcera a matka

Zrůda

Kolibřík

Žena

Princ

„Miss zlaté sny“ 1949

Milenec

Herecká zkouška

Zrození

Angela 1950

Zborcený oltář

Dupynožka

Transakce

Nell 1952

1

2

3

4

5

6

7

8

Smrt Dupynožky

Záchrana

Té noci...

ROSE 1953

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Blíženci

Podívaná

„Marilyn“

„Slavná“

Mágové

Sportovec: okouzlení

Cypřiše

„Kde vlastně jsi, když zmizíš?“

Sportovec a blondýnka: schůzka

Výkřik. Píseň.

Sportovec a blondýnka: nabídka k sňatku

1

2

3

4

5

6

7

Po svatbě – obrazová montáž

Americká bohyně lásky na větrací mřížce podzemní dráhy

„Má krásná ztracená dcero“

Po rozvodu

Tonoucí žena

Dramatik a blondýnka: pokušení

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Posel

„Tanec ve tmě“

Záhada. Zvrhlost.

Cherie 1956

(Americká) tanečnice 1957

Přímořské království

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Loučení

Život poté

Upřímná soustrast

Sugar Kane 1959

Nebezpečná kráska

Sebrané spisy Marilyn Monroe

Střelec

Roslyn 1961

Klub Zuma

Rozvod (opakovaný záběr)

1

2

3

4

Můj dům. Mé putování.

Presidentův pasák

Princ a služtička

Zamilovaná služtička

President a blondýnka: dostaveníčko

Whiteyho historky

„Hodně štěstí, zdraví, pane presidente“

Spěšná zásilka, 3. srpna 1962

„Všichni jsme odešli do říše světla“

Joyce Carol Oates

blonde

Copyright © 2000 by Joyce Carol Oates

All rights reserved.

Published by arrangement with Harper Collins Publishers, Inc.

Translation © 2001 by Josef Hanzlík

Jacket design © 2001 by Viera Fabianová

Czech edition © 2001 by Euromedia Group, k. s.; 2022 by Euromedia Group, a. s.

ISBN 978-80-249-4935-2

Eleanor Bergsteinové a Michaelu Goldmanovi

Autorská poznámka

Blondýnka představuje radikálně zhuštěný a tedy vlastně fiktivní životopis, neboť přes svůj značný rozsah text důsledně využívá synekdochy. Například místo celé řady pěstounských rodin, v nichž malá Norma Jeane žila, Blondýnka líčí pouze jedinou – a navíc smyšlenou; četné milence, zdravotní krize, potraty a sebevražedné pokusy v románu symbolicky zastupuje několik vybraných osob a situací.

Skutečná Marilyn Monroe si opravdu vedla cosi jako deník a psala básně či fragmenty básní. Z těchto veršů jsem dva řádky zařadila do závěrečné kapitoly („Pomoc, pomoc!“); veškeré ostatní básně jsou smyšlené. Některé výroky v kapitole „Sebrané spisy Marilyn Monroe“ jsem převzala z publikovaných interview, jiné jsou smyšlené; řádky na konci kapitoly vycházejí z díla Charlese Darwina O původu druhů. Blondýnka není pojata dokumentárně, životopisné údaje týkající se Marilyn Monroe hledejte v jejích biografiích. (Sama jsem pracovala s následujícími z nich: Fred Guiles – Legend: The Life and Death of Marilyn Monroe, 1985; Anthony Summers – Goddess: The Secret Lives of Marilyn Monroe, 1986; Carl E. Rollyson Jr. – Marilyn Monroe: A Life of the Actress, 1986. Subjektivnější pohled na M. Monroe coby mytickou postavu nabízejí Graham McCann v knize Marilyn Monroe, 1987 a Norman Mailer v knize Marilyn, 1973.) Z prací zabývajících se americkou politikou a zejména situací v Hollywoodu čtyřicátých a padesátých let mi velmi pomohla kniha Victora Navaskyho Naming Names. Z knih o herectví, citovaných či připomínaných v románu, existují Myslící tělo Mabel Toddové, Slovo k herci Michaela Chekhova, Herecká příprava a Můj život v umění Konstantina Stanislavského, zatímco Herecká příručka a Paradoxy herectví jsou smyšlené. Neexistuje ani Příručka amerického vlastence. V kapitolách „Kolibřík“ a „Všichni jsme odešli do království světla“ cituji ze Stroje času H. G. Wellse. V kapitolách „Koupel“, „Sirotek“ a „Čas na vdávání“ se objevují verše Emily Dickinsonové, v kapitole „Smrt Dupynožky“ pasáž z díla Arthura Schopenhauera Svět jako vůle a představa. V kapitole „Střelec“ parafrázuji myšlenky Sigmunda Freuda z knihy Civilizace a její rozpory. V kapitole „Roslyn 1961“ cituji z Pensées Blaise Pascala.

Části tohoto románu se v různých verzích objevily v časopisech Playboy, Conjunctions, Yale Review, Ellery Queen Mystery Magazine, Michigan Quarterly Review a TriQuarterly. Můj dík patří vydavatelům těchto časopisů.

Zvláště děkuji Danielu Halpernovi, Jane Shapirové a C. K. Williamsovi.

Na jevišti, v kruhu světla uprostřed tmy,

si člověk připadá dokonale opuštěný...

Tomu se říká veřejná samota...

Během představení se před tisícihlavým publikem

vždycky můžete uzavřít do onoho kruhu

stejně jako hlemýžď do své ulity...

Můžete si jej kamkoliv nosit s sebou.

Konstantin Stanislavskij: Herecká příprava

Jeviště je něco jako svatyně...

kde herec nemůže zemřít.

Michael Goldman: Svoboda herce

Talent není dar, ale způsob,

jakým člověk řeší zoufalé situace.

Jean-Paul Sartre

Prolog

3. srpna 1962

Spěšná zásilka

V slábnoucím sépiovém světle se po bulváru řítí Smrt.

Jako v dětském komiksu uhání na otřískaném kole poslíčka.

Smrt neomylná. Smrt, kterou nelze zmást ani odradit. Smrt fičící, Smrt zběsile šlapající do pedálů. Smrt s balíčkem označeným SPĚŠNÁ ZÁSILKA, POZOR KŘEHKÉ! v bytelném drátěném košíku za sedlem.

Smrt chvátá. Na svém nepůvabném bicyklu zkušeně kličkuje ucpanou křižovatkou Wilshireské a La Brea, kde si oprava vozovky vynutila zúžení Wilshireské do jediného pruhu.

Smrt se vyzná, Smrt si umí poradit. Jako Zajda Magor se hbitě prosmýkne kolem nablýskaných bouráků a ještě stačí udělat dlouhý nos na netrpělivě troubící řidiče. Trhni si nohou, páprdo! A ty taky!

Smrt se vesele zubí. Proč by jí měl vadit nedýchatelný vzduch plný výfukových zplodin? Proč by jí měl vadit vlahý radioaktivní vzduch jižní Kalifornie, když se tu narodila?

Ano, viděla jsem Smrt. Právě minulou noc se mi o ní zdálo. A mnohokrát předtím. Neděsila mě.

Smrt se nezadržitelně blíží. Samozřejmě a prostě. Skloněna nad mírně zrezivělými řídítky neohrabaného, ale spolehlivého bicyklu. V tričku s emblémem Kalifornské techniky, ve vypraných, byť nevyžehlených khaki šortkách, v teniskách naboso. Smrt se svalnatýma nohama, porostlýma černými chloupky. Smrt s jasně vystupující křivkou páteře a s obličejem posetým pubertálními pupínky. Smrt dokonale soustředěná, přestože ji oslňuje slunce, odrážející se od předních skel a chromu. Svěží smrt s vlasy na ježka.

Smrt dál šikovně kličkuje mezi luxusními vozy, nevšímá si klaksonů a žvýká svou žvýkací gumu. Jede, jak jezdí každý všední den, o sobotách a nedělích s přirážkou. Hollywoodská kurýrní služba. Smrt, osobně doručující své speciální zásilky.

Smrt pospíchá, smrt neztrácí čas. A už je v Brentwoodu! Bez odpočinku zdolává úzké, teď v srpnu téměř liduprázdné ulice vilové čtvrti, lhostejně míjí všechny ty úzkostlivě udržované trávníky a okázale ozdobené vstupní branky. Jede s jistotou. Alta Vista, Campo, Jacumba, Brideman, Los Olivos. A konečně slepá ulice Fifth Helena Drive. Palmy, bugenvileje, rudé popínavé růže. Vůně tlejících květů a sluncem sežehnuté trávy. Zahradní zídky, vistárie. Kruhové příjezdové cesty. Okna se zataženými žaluziemi.

Smrt přiváží dárek, na němž schází jméno odesilatele. Dárek pro

„MM“ NA ADRESE

12305 FIFTH HELENA DRIVE

BRENTWOOD, KALIFORNIE

USA

„ZEMĚ“

Teď na Fifth Helena Drive Smrt zvolnila tempo. Rozhlíží se, sleduje čísla domů. Podivně adresovaný balíček ji nijak zvlášť nevzrušuje, přestože je zabalený v poněkud pomačkaném cukrátkově zlatém celofánu a ozdobený bílou saténovou mašlí, připevněnou ke krabičce průhlednou lepicí páskou.

Balíček měří devět krát devět krát deset palců, ale váží sotva pár uncí. Že by byl prázdný? Nacpaný pouze hedvábným papírem?

Ne. Kdybyste jím zatřásli, poznali byste, že uvnitř přece jen něco je. Nějaký měkký předmět, nejspíš z látky.

A Smrt už seskakuje z kola, je na místě. 12305 Fith Helena Drive. V pozdním odpoledni 3. srpna 1962 Smrt zvoní u domovních dveří a baseballovou čapkou si otírá zpocené čelo. Čím dál rychleji a netrpělivěji žvýká. Zevnitř se nic neozývá. A Smrt nemůže ten zatracený balíček nechat ležet na prahu, potřebuje podpis. Slyší jakýsi chvějivý bzukot. Klimatizace? Nebo snad rádio? Téměř miniaturní přízemní dům ve španělském slohu se snaží tvářit jako „hacienda“, povrch zdí napodobuje vepřovice, střecha svítí oranžovými taškami. Ale okna jsou zakryta žaluziemi a celek působí omšele a smutně. Odložený a zaprášený domeček pro panenky, na Brentwood nic moc.

Smrt znovu mačká tlačítko zvonku, tentokrát důkladněji. A dveře se otvírají.

Smrt mi přivezla dárek. Myslím, že jsem věděla, co to je. A od koho. Když jsem uviděla adresu a jméno, zasmála jsem se a bez váhání podepsala příjem.

Dítě

1932–1938

Polibek

Na ten film jsem chodila celý život, ale nikdy jsem jej neviděla až do konce.

Skoro by mohla říct: Ten film je vlastně můj život!

Poprvé ji na něj matka vzala snad jako dvouletou či tříletou. Nejranější vzpomínky, jak vzrušující! Graumanovo „egyptské“ kino na Hollywood Boulevardu. Stalo se to dávno před tím, než byla schopna pochopit alespoň základy filmového děje, přesto ji však okouzlily neustálé proměny, chvějivý pohyb na obrovském plátně. Jistě, tehdy si ještě neuvědomovala, že tady je skutečný vesmír, v němž se rojí nespočetné a nepojmenovatelné formy života. Nicméně později, během neveselého dětství a dospívání, se k tomu filmu bude znovu a znovu dychtivě vracet a okamžitě jej pozná i pod proměňujícími se názvy a s nejrůznějším hereckým obsazením. Neboť pokaždé v něm najde Zlatovlásku. A pokaždé Prince. Sled zápletek svede ty dva dohromady, aby je vzápětí rozdělil, opět je spojí a opět rozdělí, až v samotném závěru filmu oba za doprovodu dramatických akordů spočinou ve vášnivém objetí.

Někdy ovšem příběh nevyústil šťastně. Stávalo se, že jeden z milenců poklekl u lože své umírající lásky a polibek pak znamenal poslední rozloučení. A ten z dvojice, který přežil, stejně už navždy ztratil smysl života.

Neboť život má smysl jedině ve filmu.

A film se může odvíjet pouze v útulném šeru kinosálu.

Ale jak mrzuté je, když člověk nikdy neuvidí konec filmu!

Ano, vždycky do toho něco přišlo: třeba nastal rozruch a náhle se rozsvítilo; nebo se ozvala požární siréna, přestože nehořelo (jednou, pravda, skutečně snad byl cítit kouř), a kdosi hlasitě volal, aby všichni opustili sál; jindy zase pospíchala, samozřejmě pozdě, na schůzku; párkrát taky usnula a celá zmatená se probudila teprve ve chvíli, kdy se kolem lidé začali zvedat ze sedadel.

Cože? Film už skončil? To není možné!

Do kina nepřestala chodit ani jako dospělá. Navštěvovala biografy v odlehlých čtvrtích, ve městech, kde se vůbec nevyznala. Chronická nespavost ji vyháněla na půlnoční nebo dopolední programy. Neutíkala před svým životem, i když si s ním čím dál víc nevěděla rady, pouze do něj vkládala jakousi prodlevu, zastavovala čas podobně jako děcko, které dlaní brání hodinovým ručičkám v pohybu. Jakmile vstoupila do setmělého kinosálu a ucítila známý pach desinfekce smíšený s vůní pražené kukuřice a brilantiny na vlasy, zmocnilo se jí podivné vzrušení a jako školačka dychtivě čekala, jestli se na plátně znovu (ještě, prosím, alespoň ještě jednou!) objeví nestárnoucí plavovlasá kráska, žena s tělem, jaké mají i jiné ženy, a přece neskonale půvabnější, žena neodolatelná, žena s líbeznýma očima a zářící pletí. Neboť svou duši skrývám ve své pleti. Jinde ji nehledejte. Pohleďte na mne a spatříte příslib radosti.

A tak tiše vklouzne do sálu, najde si místo někde vepředu a důvěřivě se oddá filmu, který jí připadá známý a zároveň neznámý jako sen, vracející se v nových a nových variacích. Kostýmy herců, jejich účesy a dokonce i tváře a hlasy se s lety mění, stále jí však dokážou alespoň útržkovitě připomínat dávné pocity, trýznivé úzkosti dětství, před nimiž se utíkala právě sem, k filmovému plátnu. Žít jiný život. V úplně jiném světě. Ale kde je ten svět? Ano, nastal den, nastal okamžik, kdy si uvědomila, že Zlatovlásku, která je tak krásná prostě proto, že je tak krásná a že je Zlatovláska, provází prokletí: v očích druhých lidí musí věčně hledat potvrzení své vlastní existence. Neboť pokud nám nikdo neřekne, že jsme takoví, jací jsme, pak takoví ani nejsme. Nebo snad jsme?

V dospělosti se nejistota rychle mění v děs.

Děj filmu je komplikovaný a dost nejasný, i když se zdá povědomý či téměř povědomý. Možná jde o příběh spíchnutý horkou jehlou, možná se záměrně snaží diváka zmást. Co chvíli ze současnosti odbíhá do minulosti. A také do budoucnosti! Detailní záběry na Zlatovlásku jsou poněkud indiskrétní. Chceme přece zůstat opodál, nemusíme hrdince vidět až do žaludku. Kdybych tak mohla říct: Koukněte, to jsem já! Ta žena, ta postava na plátně jsem já. Jenže netuší, jak příběh skončí. Ještě nikdy nespatřila vrcholnou scénu s posledním polibkem, po němž následují závěrečné titulky. A přitom ví, že právě tam, za oním polibkem, je ukryt klíč k tajemství filmu. Stejně tak tělesné orgány vyjmuté při pitvě odhalují záhadu života.

Ale jednou, jednou... Ano, snad se to stane právě dnes večer. Lehce zadýchaná vklouzne na ošoupané plyšové sedadlo ve druhé řadě starého předměstského kina, poloprázdného zaplivaného kina se zprohýbanou podlahou. Tady nemusí mít strach, že by ji snad poznal někdo z těch porůznu rozesazených osamělců, ostatně zvolila obvyklé přestrojení (tmavé brýle, nápadnou paruku, plášť do deště). Také žádný její známý neví, že sem šla. Vůbec nikdo nemá tušení, kde by mohla být. Tentokrát vydržím až do konce. Tentokrát ano! Proč vlastně? Sama neví. Ve skutečnosti už ji zřejmě několik hodin někde čekají – důležití lidé, vozy, které ji mají odvézt na letiště. A možná nejde o hodiny, ale o celé dny a třeba i týdny; jako dospělá se totiž začala vzpírat času. Neboť co jiného je čas než hra, v níž kdosi neustále číhá na náš příští tah? Ale my ji přece nemusíme hrát. Jak si všimla, problémy s časem mívá také Zlatovláska. A nejen s časem, někdy ji zaskočí i samotný filmový příběh. Člověk se orientuje podle toho, jak na něj reagují druzí lidé. Ale co když si ho nevšímají? V tomhle filmu Zlatovláska už má první rozpuk dívčí krásy za sebou, samozřejmě je však dosud půvabná, a když v chladném větru vystupuje z taxíku, její bělostné čelo na plátně přímo září; oči jsou skryty za tmavými brýlemi a k převleku patří ještě rovná hnědá paruka a pevně upnutý balonový plášť; zblízka sledována kamerou vchází do starého kina, kupuje si lístek a v setmělém sále usedá na místo ve druhé řadě. Diváci se po ní otáčejí, ale nikdo v ní nepozná Zlatovlásku; pro všechny je to prostě jen obyčejná, byť pohledná žena. Film začíná. Zlatovláska odkládá tmavé brýle a od prvních metrů dychtivě hltá děj. Zaklání hlavu, aby dobře viděla na plátno, a v očích má výraz dětinského úžasu. Jako pablesky na vodní hladině jí po tváři přebíhají měnící se světla filmu. Je tak zaujatá, že vůbec nevnímá Prince, který vklouzl do sálu těsně za ní a teď ji pozoruje, skryt ve stínu chatrných sametových závěsů v postranní uličce; kamera po několik napjatých minut prodlévá u jeho pohledné tváře, zachycuje odhodlaný výraz. Princ na sobě má tmavý oblek bez kravaty a měkký plstěný klobouk, stažený do čela. Na daný hudební motiv chvatně vykročí a skloní se k ní, ano, skloní se k té osamělé ženě ve druhé řadě. Cosi jí šeptá a žena se překvapeně otáčí. Její údiv se zdá nelíčený, i když určitě četla scénář – přinejmenším jej zná až k tomuhle záběru a ještě o pár stránek dál.

Lásko! Lásko moje.

Jediná a navždy.

Mihotavé světlo linoucí se z obrovského plátna propůjčuje jejich obličejům osudovou vážnost; tak se tváří poslové v antické tragédii. Vědí, že navzdory své smrtelnosti hrají nesmrtelnou scénu a že ji musí dohrát. A oni tu scénu dohrají. Muž bez rozpaků vezme ženu kolem krku, aby ji uklidnil. A také aby dal naprosto jasně najevo, že mu patří, že na ni má právo. Jeho prsty jsou silné a ledově chladné. A oči, náhle blíž než kdykoliv dřív, se podivně lesknou.

Nicméně jindy žena jen vzdychne a pozvedne své dokonalé rty vstříc Princově polibku.

Koupel

 Rozený herec se projeví už v raném dětství,

neboť právě v raném dětství vnímáme svět

jako Záhadu. Veškeré herectví pochází z improvizace

tváří v tvář Záhadě.

T. Navarro, Paradoxy herectví

1

„Vidíš? Tenhle pán je tvůj otec.“

Byl první červnový den roku 1932, den šestých narozenin Normy Jeane, a ve Venice Beach v Kalifornii všechno nádherně bělostně zářilo, až člověku nezbývalo než mhouřit oči a tiše žasnout. Svěží vítr vanoucí od Pacifiku příjemně chladil a jen slabounce, téměř neznatelně páchl hnilobou a plážovými odpadky. Ale hlavně: jakoby přiváta tím větrem objevila se matka. Matka s vyzáblou tváří, křiklavě rudými rty a obočím dokresleným tužkou. Matka přicházející si pro Normu Jeane, která tehdy žila s prarodiči v polorozpadlé hnědě omítnuté barabizně na Venice Boulevardu. „Normo Jeane, poběž!“ A Norma Jeane vyskočila a běžela, běžela k matce! Baculatou ruku vložila do matčiny útlé dlaně, slastně vychutnávala ten úžasný a zvláštní dotek síťované černé rukavičky. Neboť babiččiny ruce, to byly drsné a rozpukané ruce stařeny, ruce čpící zatuchlostí a starobou, zatímco matka voněla báječně sladce, z její vůně se vám až točila hlava, jako byste se napili horké citronády. „Normo Jeane, miláčku, pojď.“ A ještě něco – matka byla „Gladys“ a jako „Gladys“ pro dítě představovala pravou matku. Když na to ovšem měla náladu. Když se na to cítila dost silná. Když jí to dovolila práce ve Studiu. Gladysin život byl totiž „trojrozměrný a občas sklouzával i do čtvrtého rozměru“, kdepak, nikdy nebyl „plochý jako šachovnice“. A navzdory rozčileným námitkám babičky Delly matka vítězoslavně odváděla Normu Jeane z bytu ve druhém patře, z ubohého bytu, kde to páchlo cibulí, louhovým mýdlem, mazáním na ztuhlé klouby a dědovou fajfkou, klidně dcerku odváděla a křik starší ženy pro ni neznamenal víc než hlas pitvořícího se rozhlasového komika. „Gladys, od koho sis tentokrát půjčila auto?“ – „Holka, podívej se mi do očí, nejsi zase nacpaná prášky? Nejsi namazaná?“ – „A kdy mi vnučku přivezeš zpátky?“ – „Sakra, počkej na mne, počkej, až se obuju, vyprovodím vás! Gladys!“ Ale matka jen zahlaholila tím svým k zešílení drzým sopránem: „Qué sera, sera.“ A vzápětí už se matka s dcerou se smíchem rozběhly po schodech dolů, hihňaly se, prudce dýchaly a držely se za ruce jako dvě rozjívené děti pádící ze stráně, vzrušeně se hnaly ven, na ulici, na Venice Boulevard, kde u chodníku parkoval Gladysin vůz; nikdy se nedalo předem odhadnout, jaký zázrak tam tentokrát bude stát, a onoho oslnivě jasného rána prvního června 1932 rozesmátá Norma Jeane spatřila přihrblý Nash v nedefinovatelném splaškovitém odstínu, nádherné auto, jemuž na kráse neubíralo ani okénko s pavučinou prasklin, držící pohromadě jen díky proužkům lepicí pásky. A Gladys, která se Normy Jeane tak málokdy dotýkala, oběma rukama v síťovaných rukavičkách dcerku zvedla a rozjařeně – „Hopla, pusinko!“ – ji posadila na místo spolujezdce, jako by ji u přístaviště v Santa Monice pomáhala do kabinky ruského kola, v níž by se s očima navrch hlavy společně vznesly vysoko, vysoko k obloze. Prudce zabouchla dveře a opakovaně se přesvědčila, jestli jsou opravdu zamčené. (Hluboko v ní totiž vězel strach, mateřský strach, že během rychlé jízdy by se dveře z ničeho nic mohly otevřít, stejně jako se náhle otvírala propadliště v němých filmech, a dcerka by byla navždy ztracena!) Se sebevědomým úsměvem Lindbergha usedajícího do kokpitu svého Spirit of St. Louis pak vklouzla za volant, nastartovala a vplula mezi projíždějící vozy právě v okamžiku, kdy chudák babička Della, vrásčitá zavalitá žena v sepraném bavlněném županu, shrnutých zdravotních punčochách a rozepnutých bačkorách, vyběhla před dům a legračně se rozkývala jako Charlie Chaplin, ten k popukání zábavný tulák v nesnázích.

„Počkej! Tak přece počkej! Ženská jedna bláznivá! Feťačko! Zakazuju ti to, slyšíš? Zavolám policii!“

Ale nikdo ji neposlouchal, nikdo nečekal, kdepak.

Holčička se málem ani nestačila nadechnout!

„Babičky si nevšímej, zlato. Je ještě z němého filmu a my už hrajeme ve zvukovém.“

Neboť Gladys, pravá matka dítěte, by se dnes za žádnou cenu nevzdala svých svatých mateřských práv. Cítila se „konečně trochu silnější“ a také se jí podařilo ušetřit pár dolarů, proč by tedy s Normou Jeane neoslavila její narozeniny (kolikáté vlastně... už šesté... kristepane, to to utíká), jak slíbila? „Na slunci i v nepohodě, ve zdraví i v nemoci, dokud nás smrt nerozdělí. To ti přísahám.“ V takovém rozpoložení by Gladys neodradily ani otřesy ve zlomu San Andreas. „Jsi moje. Podobáš se mi. Jiné dcery mi vzali, ale tebe, Normo Jeane, tebe si vzít nenechám.“

Tahle vítězoslavná a děsivá slova Norma Jeane neslyšela, neslyšela je, opravdu ne, všechna je odvál vítr.

Nicméně dnešní narozeniny budou první, které si Norma Jeane skutečně zapamatuje. Ano, zapamatuje si ten báječný den ve společnosti své matky Gladys, přesněji řečeno ve společnosti Gladys, která se čas od času nadšeně vžívala do role matky. Gladys... vyhublý neposedný ptáček s pronikavým pohledem, úsměvem, jemuž sama říkala „dravčí“, a špičatými lokty, nemilosrdně dloubajícími do žeber, kdykoliv jste se příliš přiblížili. Z chřípí vyfukovala průsvitný kouř připomínající zakřivené sloní kly a v takových chvílích člověk ztrácel odvahu jakkoliv ji oslovit – a rozhodně jí nesměl říkat „maminečko“ a dokonce ani „maminko“ či „mamko“, těmi „upatlanými slovíčky“, která si Gladys dávno zakázala. Ale také jste na ni nesměli zírat. „Co na mě tak civíš?! Žádné detailní záběry, dokud nejsem připravená!“ vyštěkla by Gladys a její řezavý smích by dokázal drtit kostky ledu. Tento den plný překvapení si Norma Jeane bude jasně vybavovat do konce svého života, trvajícího třicet šest let a šedesát tři dny, života, během něhož v ní vzpomínky na Gladys budou přežívat, podobně jako se známé lakované panenky skrývají uvnitř větších panenek. Toužila jsem po něčem jiném? Ne, ke štěstí mi stačilo prostě být s ní. Snad jsem si jen přála trochu se s ní pomazlit a spát u ní v posteli, kdyby mi to dovolila. Moc jsem ji milovala. Existovaly ovšem důkazy, že Norma Jeane slavila s matkou i jiné své narozeniny, přinejmenším první, důkazy v podobě momentek zachycujících pruh papíru s nápisem VŠECHNO NEJLEPŠÍ K 1. NAROZENINÁM, NORMO JEANE! a pod ním vyjevené a uslzené dítě s kulaťoučkým obličejem, dolíčky ve tvářích a mašlemi v kudrnatých tmavě světlých vlasech; ty snímky byly pomačkané a poněkud rozmazané, určitě je pořizoval nějaký matčin přítel; sama Gladys, velmi mladá a přes mírně horečnatý výraz nesporně půvabná, tu měla vlasy svázané do uzlu a rty našpulené ve stylu Clary Bow a svou roční dcerku chovala na klíně asi jako člověk, který drží v rukou vzácný a nesmírně křehký předmět, tedy spíš s obavami než se zjevným potěšením, spíš s údivem a pýchou než s láskou. Na zadní stranu fotografií kdosi chvatně načmáral datum: 1. června 1927; šestiletá Norma Jeane si však onu slavnou událost vůbec nepamatovala a stejně tak si nedokázala vybavit jedinou vzpomínku na své narození. Zatím si netroufla, ale už nesčetněkrát se chtěla Gladys nebo babičky zeptat, jak se vlastně rodíme, a jestli to děláme sami, z vlastní vůle, neboť prostě nevěděla nic o tom, že by ji matka osm měsíců a jedenáct dní nosila ve „zvláštním vaku“ pod srdcem a pak, po dvaadvaceti hodinách „nepolevujícího pekla“, jí na chudinském oddělení Losangeleské okresní všeobecné nemocnice dala život. Norma Jeane si nevzpomínala, nepamatovala si to! A přesto si s radostným vzrušením prohlížela ty momentky, kdykoliv Gladys dostala náladu rozložit je na tom či onom přehozu, v ložnici toho či onoho činžovního „apartmá“. Ne, Norma Jeane nikdy ani na okamžik nepochybovala, že dítě na snímcích je ona. Po celý život se o sobě budu dovídat jen ze svědectví a vyprávění druhých lidí. O Ježíšovi se v Evangeliích také dočteme pouze to, jak ho viděli apoštolové, zaznamenávající jeho slova a skutky. Svůj život a jeho cenu budu poznávat prostřednictvím cizích očí, na které se, myslím, můžu spolehnout víc než na ty své.

Gladys pozorovala dcerku, kterou naposledy viděla někdy... no, už to bylo hezkých pár měsíců, a pak řekla přísně: „Nebuď nervózní. Nepošilhávej po mně pořád, jako bych měla v nejbližší chvíli nabourat, jinak budeš muset nosit brýle a to by byl tvůj konec. A přestaň se kroutit jako hádě, když potřebuje čurat. Tohle jsem tě neučila. Ujišťuju tě, že svůj vůz rozbít nehodlám, pokud tě snad stejně jako tvoji nemožnou a směšnou babičku trápí právě tohle. Slibuju.“ Gladys vrhla na dítě další káravý pohled, vzápětí se však koketně usmála, ano, to byla celá ona – odstrčila vás a hned vám zase nabízela ruku; tentokrát dodala svůdně zastřeným hlasem: „Poslyš, matka pro tebe má narozeninové překvapení. Uvidíš.“

„P-překvapení?“

Gladys se usmála a našpulila pusu.

„K-kam to jedeme, m-matko?“

Samým štěstím Norma Jeane až zadrhávala.

Gladys oběma rukama v módních síťovaných rukavičkách pobaveně uhodila do volantu (rukavičky téměř neodkládala, svou citlivou pleť si jimi chránila i v dusnu a vedru). „Kampak asi? Že se můžeš ptát? Jako bys v životě nebyla v matčině hollywoodském apartmá!“

Norma Jeane se nejistě usmála. Horečně přemýšlela. Skutečně tam byla? Pokud ano, pak zřejmě cosi moc důležitého zapomněla a to by znamenalo vážné selhání, vlastně zradu. Jenže Gladys se často stěhovala. Někdy Delle nechala novou adresu, jindy ne. V Gladysině nejednoduchém, dosti záhadném životě se nikoliv vzácně vyskytovaly problémy s domácími či sousedy a také se objevovaly „finanční“ potíže, s nimiž souviselo i váznoucí „výživné“. Minulou zimu ji na dva týdny připravilo o střechu nad hlavou krátké silné zemětřesení v „její“ části Hollywoodu; Gladys se tehdy nastěhovala k známým a Della o ní vůbec nevěděla. Ale jinak Gladys odjakživa bydlela v Hollywoodu. Nebo ve West Hollywoodu. Vyžadovaly to její pracovní povinnosti, patřila totiž k „smluvním zaměstnancům“ Studia. A Studio, to byla největší hollywoodská – a tedy světová – filmová společnost, kde jste mohli vidět „víc hvězd než na nebi“. Kdepak, Gladys nerozhodovala o svém životě, Gladys svůj život obětovala, zasvětila Studiu, „stejně jako se katolické jeptišky zaslibují Kristu“. Proto také musela svou dcerku, teprve dvanáctidenního kojence, svěřit do péče, o Normu Jeane se pak většinou za pět dolarů týdně plus výdaje starala babička, ano, bylo to nesmírně těžké rozhodnutí, vůbec všechno bylo tak skličující, tak smutné, ale co jiného Gladys zbývalo, když ve Studiu trávila tolik času, mívala i dvojité směny, „šéf“ ji prostě potřeboval... copak by ještě zvládla výchovu malého dítěte?

„Jen ať mě někdo soudí! Ale nejdřív by to měl zkusit na mém místě. Chtěla bych ho, chtěla bych ji vidět. Jo, chtěla bych ji vidět!“

Z Gladysiných slov zaznívaly temné vášně. Zřejmě pokračovala v nekonečném sporu se svou matkou Dellou.

Kdykoliv se spolu hádaly, Della dceři vyčítala, že už je zase „rozjetá“ – nebo snad „sjetá“? – a Gladys se zuřivě bránila: všechno jsou to bohapusté lži, nikdy nekouřila marihuanu, a dokonce ani nezažila, že by ji někdo kouřil... „A pro opium to platí tuplem. V životě ne!“ Della prostě nesmí hned všemu věřit, o lidech od filmu se napovídá spousta nesmyslů. Pravda, Gladys se občas zdála podivně vzrušená. Celá uvnitř hořím! Nádhera. A jindy se naopak utápěla ve „splínech“, cítila se „vyždímaná“, „úplně na dně“. Duši mám okoralou, puklou a jako z olova. Nicméně Gladys nevypadala nejhůř a pořád se kolem ní točilo dost pánů. Pánů, kteří znamenali citové komplikace. „Kéž by mi ti chlapi konečně dali pokoj! Gladys by bez nich bylo líp.“ Jenže chlapi jí pokoj nedali, musela tedy polykat kvanta prášků. Nechávala si je předepisovat, ale také je dostávala od přátel. Tvrdila, že na nohou ji drží jedině aspirin, a tabletky si rozpouštěla v černé kávě jako miniaturní kostičky cukru. „Mně už by to kafe jinak ani nechutnalo!“

Dnes ráno Norma Jeane hned poznala, že Gladys si „zvedla“ náladu – byla roztěkaná a zjitřená, třepetala se jako plamen svíce ve větru. Její voskově bledá pleť žhnula jako sluncem rozpálený chodník a oči s rozšířenými panenkami neustále koketně pomrkávaly a těkaly z místa na místo. Ty oči jsem milovala. Oči tak rozsvícené, až se do nich nedalo pohlédnout. Gladys jezdila rychle a řídila dost ležérně. Když vás vezla, museli jste se pořád pevně držet jako na pouťovém autodromu. Jely na sever, směrem od Venice Beach a od moře, minuly La Cienegu a dostaly se na Sunset Boulevard, který byl Normě Jeane povědomý z dřívějších vyjížděk s matkou. Gladys prakticky nesundala nohu z plynového pedálu a neforemný Nash rachotil a drnčel, jako by se měl vzápětí rozpadnout. Překodrcaly přes tramvajové koleje a Gladys doslova v poslední vteřině zastavila na červenou. Norma Jeane se nervózně zahihňala, ale stejně jí cvakaly zuby. Stávalo se, že Gladysino auto dostalo smyk uprostřed křižovatky, a pak to připomínalo scénu z filmu: houkaly klaksony, řidiči rozčileně křičeli a hrozili pěstmi; pravda, pokud v tom či onom voze seděl pouze pán bez manželky, gesta byla smířlivější. Nejednou taky Gladys ignorovala hvizd dopravního strážníka a klidně ujela. „Pochop, nic jsem neprovedla. Nenechám se zastrašovat od kdejakého hejhuly.“

Della s oblibou zlomyslně připomínala, že Gladys už dávno „přišla o řidičák“. Ale co to znamenalo? Ztratila ten průkaz, jako prostě lidé ztrácejí nejrůznější věci? Založila ho někde? Nebo jí ho snad někdy dřív, když u toho Norma Jeane nebyla, za trest sebral některý z těch hvízdajících strážníků?

Norma Jean neměla tušení, jedno však věděla s jistotou: nikdy by si netroufla přímo se na to Gladys zeptat.

Ze Sunsetu odbočily, pak znovu, až se konečně ocitly v La Mesa, úzké nezajímavé ulici s malými krámky, jídelnami, koktejlovými bary a fádními činžáky; Gladys prohlásila, že tohle je teď její „nové bydliště“, vlastně se s ním teprve seznamuje, ale od prvního dne se tu cítí úžasně dobře. Poznamenala také, že do Studia je to autem „pouhých šest minut“. A měla ještě „osobní důvody“, proč tady bydlí, důvody příliš složité, než aby je vysvětlovala, však Norma Jeane uvidí. „Patří to k překvapení.“ Gladys zaparkovala před lacinou napodobeninou španělského slohu, domem s oprýskanými zelenými okenicemi a rozpadávajícím se požárním schodištěm. HACIENDA. PRONÁJEM POKOJŮ A BYTŮ S PŘÍSLUŠENSTVÍM. INFORMACE ZDE. Číslo popisné 387. Norma Jeane si vrývala do paměti každý detail; byla jako fotoaparát pořizující jeden snímek za druhým; co kdyby někdy zabloudila a potřebovala najít tenhle dům? Viděla jej sice poprvé, ale s Gladys se všechno zdálo nezapomenutelné, vzrušující a tajemné, až se člověku prudce zrychlil tep. Působila na mě jako amfetamin – a já si po celý život budu ty pocity připomínat. Jako náměsíčná se budu vracet do Haciendy v ulici La Mesa stejně jako do bytu na Highland Avenue, do dětských let, kdy mě obklopovalo její kouzlo a noční můry byly ještě daleko, daleko...

Norma Jean pochopitelně neviděla, jak se tváří, ale Gladys si jejího výrazu všimla a zasmála se. „Raduj se, máš narozeniny! Šest je ti jen jednou. A sedmi se třeba ani nedožiješ, hlupáčku. Pojďme.“

Normě Jeane se potily dlaně, Gladys ji proto nevzala za ruku, ale pouze ji prstem v síťované rukavičce zlehka a spíše škádlivě nasměrovala přes rozpraskaný práh Haciendy a uvnitř, kde bylo horko jako v peci, ji postrkovala dál, ke schodišti pokrytému sešlapaným linoleem. „Někdo tam na nás čeká a možná už začíná být netrpělivý. Tak honem.“ Pospíchaly. Běžely. Pádily nahoru. Gladys na svých fantasticky vysokých podpatcích jako by náhle propadla panice – anebo tu paniku jen hrála, hrála jednu ze svých scén? Nahoře matka i dcera lapaly po dechu. Gladys odemkla dveře. Jak se ukázalo, nové „apartmá“ se příliš nelišilo od předchozího, na něž si Norma Jeane dosud matně vzpomínala. Byly to všehovšudy tři malé místnosti s flekatými tapetami a neméně flekatými stropy, úzkými okny, odlepujícím se linoleem, několika mexickými koberečky z odstřižků, páchnoucí ledničkou, dvouvařičem, dřezem plným špinavého nádobí a překotně prchajícími lesklými šváby, podobnými černým slunečnicovým semínkům. Stěny kuchyně si Gladys vyzdobila plakáty „svých“ filmů, ovšem pouze těch, na které byla pyšná: Kiki s Mary Pickfordovou, Na západní frontě klid s Lewem Ayresem a Světla velkoměsta s Charliem Chaplinem, do jehož cituplných očí se Norma Jeane dokázala nekonečně dlouho dívat, přesvědčená, že Chaplin ji vidí. Nebylo sice jasné, co měla Gladys s těmi slavnými filmy společného, tváře hereček a herců však Normu Jeane uchvacovaly. Tohle je domov, na jaký vzpomínám! Důvěrně známý jí připadal i dusný a zatuchlý vzduch v bytě (Gladys totiž zásadně nevětrala), vzduch prosycený vůněmi a pachy jídla, kávové sedliny, nevysypaných popelníků, spáleniny, parfémů a také oním záhadným chemicky štiplavým pachem, kterého se Gladys zcela nezbavila, ani když si ruce do krve drhla speciálním mýdlem. Ta málem nedýchatelná směs přesto Normu Jeane vždycky uklidňovala, neboť znamenala domov. Domov, kde žila matka.

Norma Jeane zírala. Nový byt se zdál ještě podivnější, přecpanější a neuklizenější než ty předešlé. Nebo se její šestileté oči jen lépe dívaly? Jakmile vstoupila dovnitř, s napětím čekala na další, silnější otřes, který se nevyhnutelně dostaví po prvním záchvěvu země. Čekala, ani nedýchala. Viděla spoustu otevřených, ale dosud nevybalených krabic s nálepkami MAJETEK STUDIA. Kuchyňská linka se ztrácela pod hromadou šatstva a další oblečení viselo na drátěných ramínkách na šňůře, natažené přes celou místnost, až měl člověk v první chvíli dojem, jako by se do kuchyně hrnul zástup „kostýmovaných“ žen. Norma Jeane samozřejmě věděla, že „kostýmy“ se liší od „šatů“, sotva by však uměla ten rozdíl vysvětlit. Některé z kostýmů vypadaly světácky, dokonce „rozpustile“, měňavě se třpytily, měly úzké prostřižené sukně a odvážné výstřihy. Jiné, s dlouhými volnými rukávy, působily usedleji. Na prádelní šňůře se také sušily vyprané kalhotky, podprsenky a punčochy. Gladys sledovala, jak Norma Jeane zírá s otevřenou pusou, a pobaveně se zasmála. „Copak je? Nelíbí se ti to? Nebo myslíš, že by se to nelíbilo Delle? Poslala tě snad špehovat? Tak už tam nestůj jako solný sloup a pojď dál. Tudy.“

Svým špičatým loktem Gladys postrčila dcerku do vedlejší místnosti, nevelké ložnice s ošklivými skvrnami na stropě i na stěnách a jediným oknem, částečně zakrytým popraskanou žaluzií. Norma Jeane okamžitě poznala postel s matně lesklým mosazným čelem a polštáři nacpanými prachovým peřím, prádelník z borového dřeva a noční stolek, kde na posledním čísle časopisu Hollywood Tatler, mezi lahvičkami s léky a brožovanými knížkami, trůnil přeplněný popelník. Všude se povalovaly další spousty oblečení a na podlaze stály další nevybalené krabice; stěnu vedle postele zdobila zapaspartovaná filmová fotografie z The Hollywood Revue z roku 1929, na níž Marie Dresslerová předváděla průsvitnou bílou róbu. Gladys prudce dýchala a nespouštěla oči z Normy Jeane, která se dychtivě a pátravě rozhlížela – tak kde je ten člověk, to „překvapení“? Schovává se někde? Třeba pod postelí? Nebo v šatně? (Jenže šatna tu nebyla, pouze dřevotřísková skříň.) V tichu bzučela osamělá moucha. Okno nabízelo bezútěšný výhled na špinavou zeď sousedního domu. Norma Jeane úporně přemýšlela. Kde může být? A kdo je to? Konečně ji Gladys zlehka dloubla mezi lopatky. „Normo Jeane, někdy mám opravdu dojem, že chápeš hrozně pomalu, úplně jako bys byla nějaká... hlupačka. Copak jsi slepá? Otevři oči a pořádně se podívej. Tenhle pán je tvůj otec.“

Norma Jeane sledovala, kam jí Gladys ukazuje.

Nebyl to živý člověk. Byl to snímek jakéhosi pána, visící na stěně vedle zrcadla nad prádelníkem.

2

Jeho tvář jsem prvně uviděla o svých šestých narozeninách.

Do toho dne jsem vůbec netušila, že mám otce! Otce – stejně jako jiné děti.

Vždycky jsem si myslela, že za to můžu. Že nejsem hodná, že jsem něco provedla... a proto nemám otce.

Copak mi nikdo nic neřekl? Matka, babička, děda, vůbec nikdo?

Ale stejně ho budu znát jen z té fotografie. Do živé tváře mu nikdy nepohlédnu. A zemřu dřív než on.

3

„Co říkáš, Normo Jeane, není tvůj otec fešák?“

Gladysin hlas, jindy až bezbarvě věcný či lehce ironický, zněl náhle rozechvěle jako hlas zamilované školačky.

Norma Jeane si mlčky a upřeně prohlížela muže na obrázku. Muže na stěně vedle zrcadla. Tak tohle je otec? Trochu se třásla a po celém těle se jí rozlévalo horko, jako by se řízla do prstu.

„Podívej se zblízka. Ale nesahat, máš vlhké ruce.“

Gladys s téměř slavnostním gestem sňala ze zdi zarámovanou fotografii. Ano, skutečnou lesklou fotografii, žádný snímek vystřižený z časopisu nebo propagačního letáčku, to Norma Jeane hned poznala.

Rukama v rukavičkách Gladys opatrně držela obrázek ve výši dceřiných očí, ale pro jistotu dostatečně daleko. Jako by Norma Jeane dávno nevěděla, že se nesmí dotýkat matčiných relikvií!

„To... to je můj otec?“

„Ovšemže. Máš po něm ty fantasticky modré oči.“

„Ale... kde vlastně...“

„Pšš! Dívej se.“

Bylo to skoro jako ve filmu. Norma Jeane málem slyšela melodramatické smyčce.

Jak dlouho tam matka s dcerou stály a jenom beze slova zíraly! Nábožně pozorovaly muže na fotografii, muže za rámečkem, muže – otce Normy Jeane, tajemného pohledného muže s ulízanými tmavými vlasy a tenounkým knírkem připomínajícím čárku, muže s chytrýma světlýma očima a poněkud těžkými víčky. Muže se smyslnými rty, zvlněnými v náznaku úsměvu, muže, jehož pohled se ostýchavě vyhýbal jejich pohledu, muže s výbojnou bradou a pyšným orlím nosem, muže s nepatrným žlábkem na levé tváři, snad dolíčkem, jaký měla i Norma Jeane, snad jizvou.

Byl starší než Gladys, ale nijak výrazně, mohlo mu být pětatřicet. Měl obličej herce, obličej s určitou nacvičenou sebejistotou. Měkký plstěný klobouk mu na hrdě vztyčené hlavě seděl bezstarostně a skoro vyzývavě, bílá košile s rozhalenkou snad patřila ke kostýmu z nějakého historického filmu. Zdálo se, že každým okamžikem muž Normu Jeane osloví... jenže mlčel, dál mlčel. Zoufale jsem napínala sluch. Ale bylo to, jako bych náhle ohluchla.

Normě Jeane tlouklo srdce tak závratně rychle, že připomínalo třepetající se křídla kolibříka. A zvuk úderů jistě zaplnil celý pokoj. Ale Gladys si ničeho nevšimla, nepokárala ji. Stále se jako u vytržení očima vpíjela do zarámovaného obrázku a konečně promluvila – zadýchaným, operetně exaltovaným hlasem. „Tvůj otec. Má krásné jméno, významné jméno, ale nemohu je prozradit. Ani Delle je nikdy neprozradím. Della si myslí, že to jméno zná, ale mýlí se, nic neví. A Della se nesmí nic dozvědět. Nesmíš jí říct, že jsi viděla tuhle fotografii, rozumíš? V mém i v jeho životě totiž existují jisté komplikace. Když ses narodila, tvůj otec tu nebyl; i teď je velmi, velmi daleko a já mám obavy o jeho bezpečí. Je to muž toužící po cestách a po dobrodružství, v jiných dobách by byl válečníkem. Nikdy neváhá nasadit život v zájmu demokracie. Oba samozřejmě pohrdáme konvencemi a nehodláme se jim přizpůsobovat, ovšem ve svých srdcích jsme sezdáni, jsme manželé. ,Miluji tě a miluji naši dceru a jednoho dne se pro vás vrátím do Los Angeles. Pak už navždy zůstaneme spolu.‘ Přesně tak to tvůj otec slíbil, Normo Jeane. Tobě i mně.“ Gladys se odmlčela a olízla si rty.

Přestože její monolog byl určen Normě Jeane, Gladys ji téměř nevnímala a dál upřeně zírala na lesklý snímek, z něhož jako by vyzařovalo zvláštní tlumené světlo. Pleť měla zvlhlou a její rty se pod vrstvou jasně rudé rtěnky zdály naběhlé, snad popraskané či rozkousané; ruce v síťovaných rukavičkách se jí lehce třásly. Normě Jeane se později vybaví, jak se snažila soustředit na matčina slova, přestože jí neustále hučelo v uších; také cítila nepříjemný tlak v břiše, skoro jako by nutně potřebovala na záchod, ale o něčem takovém se neodvažovala zmínit, a dokonce se ani nepohnula. „Když jsme se před devíti lety seznámili, stalo se to den po Květné neděli a já na to nikdy, nikdy nezapomenu, měl tvůj otec smlouvu se Studiem, patřil totiž k nejslibnějším mladým hercům, byl úžasně talentovaný a fotogenický, pan Thalberg o něm mluvil jako o druhém Valentinovi, jenomže... scházela mu trpělivost a kázeň, prostě na filmového herce se choval poněkud lehkomyslně. Pochop, Normo Jeane, k tomu, aby se člověk stal hercem, nestačí vzhled, styl ani nadání, kdepak, nezbytná je i poslušnost. Musíš se umět ponížit. Spolknout svou hrdost a dřít jako mezek. Pro ženu to prý bývá snadnější. Víš, taky jsem tehdy měla smlouvu se Studiem. Jako začínající herečka. A pak jsem – dobrovolně! – přešla na jinou práci. Pochopila jsem, že herectví pro mne není. Tvůj otec, ten samozřejmě odmítl sklonit hlavu, bouřil se. Nějaký čas dubloval Chestera Morrise a Donalda Reeda, ale potom odešel. ,Pokud si mám vybrat mezi kariérou a ctí, pak volím čest,‘ ano, to jsou jeho slova.“

Samým vzrušením se Gladys rozkašlala. A kašlem jako by ještě zesílily výpary parfému smíšené s onou slabou citronově nakyslou vůní, jíž byla prosáklá její pleť.

Norma Jeane se nesměle zeptala, kde její otec je.

„Je daleko, ty hloupá,“ odpověděla Gladys podrážděně. „Už jsem ti to říkala.“

Její nálada rázem sklouzla do jiné polohy. To bylo u Gladys běžné. A změnila se i pomyslná filmová hudba. Náhle připomínala zpěněné vlny, neúnavně dorážející na pláž, kde zadýchaná Della při „zdravotních procházkách“ s Normou Jeane proklínala svůj „krevní tlak“ stejně jako ztvrdlý písek pod nohama.

Nikdy už se nezeptám, proč vlastně. Proč mi to až do téhle chvíle tajili.

Proč jsem se to dozvěděla právě teď.

Gladys pověsila fotografii zpátky na stěnu. Ale hřebíček zatlučený do omítky už se trochu viklal. Osamělá moucha nepřestávala bzučet, dál se znovu a znovu marně vrhala proti okennímu sklu. „To je ona, ta zatracená moucha, která ,bzučela, zatímco já jsem umírala,’“ poznamenala Gladys záhadně. Gladys vůbec mívala ve zvyku pronášet v přítomnosti Normy Jeane záhadné poznámky, byť nemusely být nezbytně určeny samotné Normě Jeane. Spíš to vypadalo, že dcera tu plnila úlohu svědka, vítaného, ale nezúčastněného pozorovatele; podobně se postavy ve filmovém příběhu tváří, jako by neměly tušení o pozorném oku diváka, a někdy ho skutečně neberou na vědomí. Gladys zatlačila hřebík hlouběji a dlouho pečlivě urovnávala rámeček. V domácích záležitostech bývala puntičkářská a Norma Jeane od ní dostala vyhubováno za každý ledabyle odložený ručník, za každou knížku vyčnívající z řady. Konečně se Gladys zdála spokojená a o krok ustoupila. „Ano... tvůj otec,“ řekla poněkud vlídnějším tónem dceři, která dál fascinovaně zírala na fotografii. „Ale všechno zůstane naším tajemstvím, Normo Jeane. Prozatím nepotřebuješ vědět nic víc než to, že je pryč, daleko. A že se jednoho dne, už brzy, vrátí do Los Angeles. Slíbil to.“

4

Bude se o mně říkat, že jsem jako dítě trpěla a citově strádala, že jsem měla krušné dětství, ale musím říct, že jsem nikdy nebyla nešťastná. Ne, s matkou jsem se nikdy necítila nešťastná – a jednoho dne jsem se dozvěděla, že mám i otce, kterého můžu milovat.

A Norma Jeane přece měla také babičku Dellu! Matčinu matku.

Della... Podsaditá snědá žena s obočím hustým jako kartáč a s náznakem knírku nad horním rtem. Když tak postávala před prahem domovních dveří, ruce založené v bok, připomínala džbán se dvěma uchy. Obchodníci v okolí se báli jejích všetečných očí a ostrého jazyka. Obdivovala Williama S. Harta, neohroženého kovboje a ochránce zákona, ale stejně tak zbožňovala génia grotesky Charlieho Chaplina, ráda se chlubila, že pochází z „pravých amerických průkopníků“, neboť se narodila v Kansasu, odstěhovala se do Nevady a odtud do jižní Kalifornie, kde si našla manžela, Gladysina otce, který se bohužel v roce 1918 u Argonne nadýchal plynu. „No, hlavně, že přežil,“ dodávala s povzdechem. „A za to musíme být vládě vděčni, ne?“

Ano, byl tu ještě děda Monroe, Dellin manžel. Bydlel s nimi a Norma Jeane vytušila, že ji nemá rád, jenže na druhé straně děda jako by se ani v bytě nevyskytoval. Kdykoliv se na něj někdo ptal, Della pokrčila rameny: „No, zatím ještě žije.“

Babička Della! Postava známá v celém sousedství.

Babička Della byla zdrojem všeho, co Norma Jeane věděla (nebo si myslela, že ví) o Gladys.

To hlavní, co o ní věděla, bylo zároveň největší záhadou: Gladys nemohla Normě Jeane dělat skutečnou matku. Alespoň zatím.

A proč vlastně?

„Jen mi nic nevyčítejte, nikdo z vás nemá právo,“ prohlásila vždycky Gladys a rozčileně si zapálila cigaretu. „Pánbůh už mě dost potrestal.“

Potrestal? Jak?

Kdyby se Norma Jeane vůbec odvážila položit takovou otázku, Gladys by dotčeně přivřela své zarudlé a neustále se vlhce lesknoucí šedomodré oči. „Ještě ty začínej. Po tom všem, čím mě Bůh zkouší. Copak nic nechápeš?“

Norma Jeane by se usmála – úsměvem, jaký neznamená, že člověk chápe, ale že docela rád nechápe.

Přesto zřejmě „všichni“ věděli, že Gladys měla před Normou Jeane ještě „jiné děti“, „dvě holčičky“. Ale kam ty sestřičky zmizely?

„Jen mi nic nevyčítejte, nikdo z vás nemá právo. Táhněte k čertu!“

Také se vědělo, že Gladys, i když ve svých jedenatřiceti vypadala velmi mladě, byla už dvakrát vdaná.

Sama Gladys totiž ochotně přiznávala – a šibalsky při tom pomrkávala jako filmová herečka v komické roli –, že její příjmení se dost často mění.

V jednom ze svých příběhů usoužené matky Della líčila, jak se Gladys narodila a při křtu dostala jméno Gladys Pearl Monroeová. Stalo se to roku 1902 v Hawthornu, okres Los Angeles. Jako sedmnáctiletá se Gladys (proti Dellině vůli) provdala za muže jménem Baker, takže z ní rázem byla paní Bakerová, ale samozřejmě to neklapalo, milá Gladys se do roka rozvedla a vzala si „toho ňoumu Mortensena“ (snad otce oněch zmizelých starších sester?), ovšem zase to šlo od deseti k pěti (jak jinak?!) a Mortensen zaplaťpánbůh zmizel z jejího života. Jenže: podle určitých dokumentů, které si nevyměnila a nikdy nevymění, protože papírování ji odjakživa děsilo, Gladys dál nosila Mortensenovo jméno. Mortensen pochopitelně nebyl otcem Normy Jeane, ale v době jejího narození se Gladys jmenovala Mortensenová. Navzdory tomu – a tahle zvrácenost Dellu pokaždé znovu rozzuřila – nechala Della Normě Jeane úředně zapsat příjmení Bakerová a nikoliv Mortensenová.

„A víte, proč?“ Della se dramaticky odmlčela a rozhlédla se po sousedech, ochotných poslouchat její historky. „Protože Bakera ta praštěná holka sice taky nesnášela, ale o něco míň! No co byste jí řekli? Nepřerazili byste ji?“ rozohňovala se Della. „Panebože, celé noci nespím, jenom se převaluju a trápím. Vždyť to ubožátko ani neví, čí vlastně je. Nejlepší by asi bylo, kdybych Normu Jeane adoptovala a dala jí svoje jméno, dobré a poctivé jméno Monroeů.“

„Mou dceru nikdo adoptovat nebude,“ důrazně prohlašovala Gladys. „Dokud jsem naživu, nikdy to nedovolím.“

Naživu. Norma Jeane dobře věděla, jak je důležité zůstat naživu.

Takhle to tedy bylo, proto se Norma Jeane úředně jmenovala Norma Jeane Bakerová. V sedmém měsíci života jí jméno potvrdil i křest, který provedla známá evangelijní kazatelka Aimee Semple McPhersonová ve svém Andělském chrámu Všesvětové církve jediného pravého Písma, k níž se tehdy babička Della dočasně přiklonila. Příjmení Normě Jeane změní až muž, který ji o mnoho let později „pojme za svou choť“. A jiní muži jí ještě později změní celé jméno. Dělala jsem, co se ode mne žádalo. A žádalo se ode mne, abych zůstala naživu.

Jednou ve vzácném okamžiku mateřské sdílnosti Gladys Normě Jeane prozradila, že její křestní jméno je zcela výjimečné. „Norma, to je podle slavné Normy Talmadgeové a Jeane – no, podle koho asi? – přece podle Jean Harlowové.“ Jména dítěti nic neříkala, ale matku pouhý jejich zvuk rozechvěl. „Ty, Normo Jeane, v sobě spojíš velikost obou dvou. To je tvé poslání.“

5

„Tak, Normo Jeane! Teď už víš všechno.“

Poznání oslňovalo jako pohled do slunce. Vyráželo dech jako prudký úder. Matce se vzrušeně dmula hruď, na rudě nalíčených rtech se nečekaně objevil úsměv.

„Znáš jeho tvář. Ano, to je tvůj pravý otec a nejmenuje se Baker. Ale nesmíš nikomu nic prozradit, rozumíš? Ani Delle.“

„A-ano, mami.“

Gladys přísně nakrčila čelo.

„Neslyším, Normo Jeane.“

„Ano, mami.“

„To už je lepší.“

Zadrhávat Norma Jeane nepřestala. Rozechvění se pouze přestěhovalo z jazyka do třepetajícího se srdce, kde nebylo tak nápadné.

V kuchyni si Gladys stáhla jednu ze svých elegantních síťovaných rukaviček a pak jí rozmarně pošimrala Normu Jeane na krku.

Panebože, to byl den! Všudypřítomný opar štěstí připomínal vlahou mlhu valící se z rovin na město. Každým nádechem si člověk lokl štěstí. „Všechno nejlepší, Normo Jeane,“ řekla tiše Gladys. „Raduj se, máš přece narozeniny!“

Zvonil telefon. Ale Gladys nezvedla sluchátko, jen se dál sama pro sebe usmívala.

Žaluzie na oknech byly zatažené. Gladys se už dřív zmínila o „všetečných“ sousedech.

Rukavičku z pravé ruky si Gladys nesundala. Možná na ni zapomněla. Norma Jeane si všimla drobounkých kosočtverečků, které na matčině levé ruce zanechal síťovaný vzor. Oblečená byla Gladys do kaštanově hnědých krepdešínových šatů s vosím pasem, stojacím límečkem a širokou nabíranou sukní, která se při každém pohybu půvabně vlnila. Tyhle šaty Norma Jeane viděla poprvé.

Každá vteřina přímo jiskřila skrytým významem. Každý úder srdce ohlašoval důležité věci, které přijdou.

U stolu v jídelním koutě Gladys do otlučených šálků nalila nápoje – Normě Jeane grapefruitovou šťávu, sobě ostře vonící „životabudič“. A pak se objevilo další překvapení, nadýchaný narozeninový dort pro Normu Jeane! Dort s vanilkovou polevou, šesti růžovými svíčičkami a nápisem z karmínového sirupu:

HODNĚ ŠTĚTÍ

NORMOJEAN!

Při pohledu na lákavě vonící dort se Normě Jeane sbíhaly sliny. Gladys však zuřila. „Ten idiot cukrář vynechal es ve ,štěstí‘ a zkazil i tvoje jméno. Jako kdybych mu to nevysvětlila!“

Zapálit svíčičky nebylo tak snadné, neboť Gladys se třásly ruce, ačkoliv možná se vlnila podlaha nebo se kdesi v hloubce chvěly zemské vrstvy (vKalifornii totiž člověk nikdy neví, co je skutečnost a co pouhé zdání), ale nakonec se to podařilo a Norma Jeane teď měla šest bledých, neklidně blikajících plamínků sfouknout. „Musíš si něco přát, Normo Jeane,“ vzrušeně ji vybídla Gladys a naklonila se k ní, až se málem dotýkala její rozpálené tváře. „Přej si, aby se k nám jistě-víš-kdo co nejdřív vrátil. Tak do toho!“ Norma Jeane tedy zavřela oči, v duchu si opakovala to přání a pak naráz sfoukla pět svíčiček. S poslední, šestou, jí pomohla Gladys. „A je to. Přání se vyplní.“ Gladys dlouho hledala vhodný nůž, přehrabala zásuvku a konečně vytáhla „dranžírák“, ze kterého šel strach, čepel toho obrovského a děsivého nože se třpytila, jako když ve Venice Beach slunce klouže po zpěněných vlnách, člověka až bolely oči, ale nedokázal je odtrhnout. Gladys zabořila nůž do voňavého dortu, samým soustředěním krčila čelo, pravou rukou v síťované rukavičce si přidržovala tu levou bez rukavičky a krájela, krájela. Dort byl uprostřed trochu zvlhlý, lepil se a velikánské kusy přepadávaly z podšálků, které Gladys použila místo talířků. Ta dobrota, ta úžasná chuť! Musím říct, že v životě mi žádný jiný dort tak nechutnal. Matka i dcera jedly skoro hltavě; obě vlastně snídaly a přitom už bylo po poledni.

„A teď pozor, Normo Jeane: je čas na dárky.“

Znovu se rozdrnčel telefon. A Gladys znovu jako by nic neslyšela. Se širokým úsměvem podávala Normě Jeane dárky a omlouvala se, že je neměla čas pořádně zabalit. Nejdřív to byl hezký háčkovaný svetřík z růžové bavlněné příze, který měl místo knoflíčků vyšitá poupátka; hodil by se spíš na menší dítě a Norma Jeane, na svůj věk nijak velká, jej stěží oblékla, ale Gladys si takových drobností nevšímala a rozplývala se nadšením: „Páni, ten ti sluší! Vypadáš v něm jako princeznička.“ Následovaly další kousky oblečení, bílé bavlněné ponožky, spodní prádlo (všechno ještě s cenovkami z outletu). Protože žádné potřebné věci Gladys dcerce dávno nekoupila a navíc Delle už několik týdnů dlužila výživné, uměla si Norma Jeane představit, jakou bude mít babička radost. Začala matce děkovat, ale Gladys vesele luskla prsty: „Kdepak, tohle je jen předkrm. Pojď.“ Vzápětí už se spikleneckým pomrkáváním odvedla Normu Jeane zpátky do ložnice, kde ze svého rámečku na stěně všechno pozoroval ten tajemný krasavec, a povysunula horní zásuvku prádelníku. „Šupito presto, Normo Jeane! Copak tam asi bude?“

Panenka?

Skutečně. Norma Jeane si stoupla na špičky a nedočkavě ji vytáhla – zlatovlasou panenku s modrýma skleněnýma očima a našpulenou růžovou pusou. „Pamatuješ si ještě, kdo v té zásuvce spával?“ náhle se zeptala Gladys. Norma Jeane nejistě zavrtěla hlavou. „Nebylo to tady, v tomhle bytě, mluvím jen o té zásuvce. Opravdu si nevzpomeneš, kdo v ní spával?“ Norma Jeane opět pouze zavrtěla hlavou. Začínala se cítit nesvá. Gladys na ni upřeně zírala, oči dokořán úplně jako ta panenka, až na to, že Gladysiny oči byly mnohem světlejší a rty mnohem červenější. „No přece ty, Normo Jeane!“ rozesmála se Gladys. „Ano, právě v téhle zásuvce jsi spávala. Byla jsem tak chudá, že jsem ti ani nemohla koupit postýlku. Ale jako miminku ti ta zásuvka stačila, viď?“ V matčině hlase zazněl podrážděný podtón. Ve filmu by scénu doprovázela rychlá staccatová hudba. Norma Jeane dál zmateně vrtěla hlavou a s nešťastným výrazem v očích se snažila rozpomenout, ale bylo to marné, kdepak, nevzpomínala si, nic takového si nepamatovala, stejně jako si nepamatovala, že by někdy nosila plenky a jakou práci Delle a Gladys dalo, než ji naučily „chodit na nočníček“. Kdyby měla čas důkladně prozkoumat zásuvku a zjistila, jak snadno se ta zásuvka dá zabouchnout, určitě by pocítila svíravý tlak v žaludku, mírnou nevolnost, jakou zažívala, kdykoliv stála na vrcholu schodiště, dívala se z okna do velké hloubky nebo běžela těsně podél čáry příboje a sledovala blížící se vysokou vlnu, neboť: mohlo by se velké šestileté děvče vůbec vmáčknout do tak malinkého pelíšku? A hlavně: pokud tam kdysi skutečně spala, zavíral někdo zásuvku, aby nebylo slyšet dětský pláč? Naštěstí Norma Jeane neměla čas prozkoumat horní zásuvku prádelníku z borového dřeva a neměla čas na nepříjemné myšlenky, v náručí totiž držela svou nádhernou narozeninovou panenku, panenku připomínající princeznu z pohádkové knížky, panenku, které se až na ramena vlnily zlaté vlasy, hedvábně měkké jako pravé vlasy, krásnější než světle hnědé vlasy Normy Jeane a zcela nepodobné umělým vlasům jiných panenek. Na sobě panenka měla krajkový noční čepeček a noční košili z kvítkovaného flanelu. Panenčina pokožka se na omak zdála měkoučká a gumově hladká, drobné dlaně a prsty byly dokonale tvarované. Roztomile vypadaly i bílé látkové botky, zašněrované růžovými mašličkami. Norma Jeane vzrušeně vyjekla a samou vděčností se málem vrhla matce kolem krku, v poslední chvíli si však stačila všimnout, jak Gladys nápadně ztuhla; dítě pochopilo, že se matky nesmí dotýkat, a pouze zamumlalo pár nesouvislých slov díků. Gladys si zapálila chesterfieldku (tu značku si kupovala i babička, která ovšem pokládala kouření za ošklivý slabošský návyk a chtěla se ho zbavit), s požitkem vydechla obláček dýmu a prohodila škádlivě: „Sehnat tuhle panenku rozhodně nebylo snadné, Normo Jeane. Proto doufám, že za ni převezmeš odpovědnost.“ Odpovědnost, jak zvláštní slovo! Odpovědnost za panenku...

Svou zlatovlasou panenku si Norma Jeane okamžitě – a hluboce! – zamilovala. Ta panenka se stane jednou z největších lásek jejího dětství.

Pravda, poněkud znepokojivé se zdálo, že panenčiny ruce a nohy neměly žádnou výztuž (ani vůli) a poddajně se ohýbaly do nejnemožnějších poloh. Když jste panenku položili na záda, její chodidla prostě zvadla.

„J-jak se jmenuje, mami?“ opět se zakoktala Norma Jeane.

Gladys sáhla po lahvičce s aspirinem, vysypala si na dlaň několik tabletek a nasucho je spolkla. Pak zvedla své vytrhané obočí a pronesla afektovaným hlasem Harlowové: „To si rozhodni sama, zlato. Je tvoje.“

Norma Jeane přemýšlela, úporně se snažila vymyslet jméno, ale pořád se zadrhávala stejně jako v řeči a nedokázala s tím pohnout, žádné jméno ji nenapadalo. Celá utrápená si začala dumlat palec. Jména jsou přece hrozně důležitá, když pro někoho nemáte jméno, nemůžete na něho myslet... a kdyby lidé neznali vaše jméno, jako byste ani nebyli!

„Mami, jak se ta p-panenka jmenuje?“ vzlykla Norma Jeane. „Prosím.“

A Gladys, zřejmě spíš pobaveně než otráveně, křikla z vedlejší místnosti: „Sakra, říkej jí třeba Norma Jeane, stejně má asi tolik rozumu jako ty, alespoň občas to tak vypadá.“

Přemíra vzrušení dítě vyčerpala.

Nejvyšší čas, aby si Norma Jeane zdřímla.

Jenže: pořád zvonil telefon. Odpoledne se zvolna chýlilo k večeru a dítěti vířily hlavou neodbytné a znepokojující myšlenky. Proč matka nezvedá sluchátko? Co když volá otec? Nebo snad matka ví, že nevolá otec? Ale jak by to mohla vědět?

V knize pohádek bratří Grimmů, kterou Normě Jeane četla babička Della, se stávaly podivné a děsivé věci, jaké se jinak dějí pouze ve snu, ovšem žádný sen to nebyl. Člověk by se z takových věcí rád probudil, ale nešlo to.

Norma Jeane byla zoufale ospalá. Z hladu zhltla obrovský kus narozeninového dortu, jako by nevěděla, že mlsat místo snídaně se nemá, a teď cítila tlak v žaludku a taky jí trnuly zuby. A možná jí Gladys nalila do grapefruitové šťávy trochu toho svého zvláštního bezbarvého pití, „jenom náprstek pro lepší náladu“, jenže Normě Jeane se klížily oči a hlava jí padala na rameno jako loutce, a tak Gladys bez valného nadšení odvedla dcerku do nevětrané ložnice a uložila ji na proleželou postel přikrytou žinylkovým přehozem, stáhla jí boty a pro jistotu („abys mi neposlintala polštář“) jí dala pod hlavu ručník. Žlutooranžový žinilkový přehoz si Norma Jeane pamatovala z předchozích matčiných „apartmá“, mezitím však dost vybledl, přibyly na něm spáleniny od cigaret a také záhadné skvrny a šmouhy v odstínu rzi nebo zaschlé krve.

Z rámečku vedle prádelníku shlížel na Normu Jeane její otec. Chvíli ho pozorovala napůl zavřenýma očima a pak zašeptala: „Ta-ti.“

Poprvé! V den svých šestých narozenin.

Poprvé si troufla vyslovit to slovo. „Ta-ti!“

Zatažené žaluzie byly už staré, škvírami a prasklinami snadno pronikaly paprsky odpoledního slunce. Vševidoucí Boží oko. Hněv Boží. Babička Della se sice hořce zklamala v Aimee Semple McPhersonové i Církvi jediného pravého Písma, přesto však nepřestala věřit v to, čemu říkala Boží slovo či Bible svatá... „Není to snadné učení a my jsme většinou hluší k jeho moudrosti, ale nic jiného nemáme.“ (Opravdu? Gladys přece měla spousty různých knížek, a o žádné bibli se nikdy nezmínila. Zato o filmech – o Filmu! – mluvila s vášnivým zaujetím a dokonce s posvátnou úctou.)

Slunce už se sklánělo k západu, když Normu Jean probudil telefon vyzvánějící ve vedlejší místnosti. V polospánku slyšela ten nepříjemný řezavý zvuk, který jako by se měnil v rozzlobený, výsměšný a výhrůžný mužský hlas. Vím, že tam jsi, Gladys, vím, že posloucháš; přede mnou se neschováš. Nakonec Gladys ve vedlejší místnosti zvedla sluchátko. Mluvila podrážděně a zároveň prosebně. Ne! Nemůžu, přece jsem ti říkala, že dneska nemůžu, moje dcerka má narozeniny a já je chci slavit jen s ní... Následovala pauza a po ní Gladys pokračovala ještě úpěnlivějším tónem, skoro vzlykala a sténala jako poraněné zvíře. Ale ano, říkala jsem ti, že mám holčičku, a je mi jedno, co si o tom myslíš, pochop, já jsem normální člověk, matka, říkala jsem ti to, jsem prostě normální ženská, která má děti, a nepotřebuju tvoje prachy, ne, už jsem řekla, dneska tě nechci vidět a vůbec už tě nechci vidět, dneska večer ani zítra večer, proboha nech mě na pokoji, nebo toho budeš litovat, slyšíš, ty parchante, jestli se tu objevíš a použiješ ten klíč, zavolám policii!

6

Hned poté, co jsem se 1. června 1926 narodila (stalo se to v Losangeleské okresní nemocnici, oddělení pro nemajetné), moje matka zmizela.

Nikdo netušil, kde by mohla být!

Konečně ji našli, šokovaní, že se schovává, a pohoršeně jí domlouvali. Máte rozkošné děťátko, paní Mortensenová, copak si je nechcete pochovat? Je to holčička a musíte ji nakrmit. Ale moje matka otočila hlavu ke zdi. Z matčiných prsou ukapávalo mléko, jenže ne pro mne.

Nebýt cizích lidí, ošetřovatelek, matka by se nikdy nenaučila, jak mě má vzít do náruče, jak má jednou rukou přidržet kývající se dětskou hlavu a druhou rukou podepřít záda.

Co když ji upustím.

Nesmíte ji upustit!

Je tak těžká... a rozpálená. A... vrtí se.

Je to normální zdravé dítě. Krasavice. Jen se podívejte na ta kukadla!

Ve Studiu, kde Gladys Mortensenová pracovala od svých devatenácti let, existoval svět viděný vlastníma očima a svět, jaký zachycovala kamera. První neznamenal nic, druhý znamenal všechno. A tak se matka časem naučila vnímat mě prostřednictvím zrcadla. Pouze „přes zrcadlo“ se na mě dokonce usmívala. (Jenom ne tváří v tvář! To nikdy.) Obraz v zrcadle připomíná záběr kamery, v zrcadle můžete i milovat.

Otce dítěte jsem přímo zbožňovala. Jméno, které mi řekl, snad ani neexistuje. Dal mi 225 dolarů a telefonní číslo, ABYCH SE TOHO ZBAVILA. Opravdu jsem matkou? Někdy tomu sama nevěřím.

Taky jsem se naučila kouzlu se zrcadlem.

V zrcadle žila má Zrcadlová přítelkyně. Už ode dne, kdy jsem byla dost velká, abych ji uviděla.

Moje Tajemná přítelkyně.

Přítelkyně ryzí a čistá, dokonalá. Svou tvář a své tělo jsem si nikdy neprohlížela přímo, nikdy pouze vlastníma otupělýma a jakoby přiospalýma očima, ale jedině prostřednictvím zrcadla, které nabízelo ostré a jasné tvary. V zrcadle jsem viděla svou skutečnou podobu.

Sakra, ta malá nevypadá nejhůř, co říkáte? zasmála se Gladys. Vlastně bych si ji mohla nechat.

Byl to okamžitý nápad. Chvilkový rozmar.

V modrých oblacích dýmu si mě podávali z náruče do náruče. Třítýdenního kojence v lehké přikrývce. Jakási žena opilecky vyjekla: Pozor na hlavičku! Musíte jí tu hlavičku podložit dlaní, takhle. A jiná žena: Kristepane, tady je ale nahuleno, kam zase zmizela Gladys? Pánové nakukovali pod přikrývku a křenili se. No jo, je to slečna. A jakou má hlaďounkou mušličku!

Jednou, mnohem později, nějaký pán pomáhal matce, když mě koupala. A potom se koupali spolu! Výkřiky a smích, bílé kachlíčkované zdi. Na podlaze hotová potopa. Voňavé koupelové soli. Pan Eddy byl boháč! V L.A. mu patřily tři „zapadáky“, kam chodily večeřet a tančit filmové hvězdy. (Opanu Eddym se mluvilo i v rádiu.) Pan Eddy, milovník žertíků, nechával dvacetidolarovky na těch nejneuvěřitelnějších místech: schované za kvádrem ledu v ledničce, vložené mezi ohmatané stránky Malé pokladnice americké poesie, svinuté v okenní roletě, zespoda přilepené k špinavému záchodovému prkénku.

 Matčin smích zněl řezavě a ostře, jako když se tříští sklo.

7

„Ale nejdřív se hezky vykoupáš.“

Slovo vykoupáš matka rozkošnicky protáhla.

Usrkávala svůj životabudič a nedokázala chvilku v klidu posedět. Gramofon hrál „Mood Indigo“. Norma Jeane měla obličej i ruce celé ulepené od narozeninového dortu. Rychle se blížil večer, večer v den šestých narozenin Normy Jeane. A pak se venku úplně setmělo. V maličké koupelně se z obou kouhoutků hlučně řinula voda do zrezivělé vany s nožkami připomínajícími lví tlapy.

Na ledničce seděla krásná zlatovlasá panenka, lesklé modré oči dokořán a růžové rty jen jen se pousmát. Když jste panenkou zatřásli, otevřela oči ještě víc. Pusa zůstávala za všech okolností stejná. Zato chodidla v ošlapaných bílých botkách se tak podivně stáčela do stran!

Matka se kolébala a pobrukovala si. Učila Normu Jeane slova.

You ain’t been blue

No no no

You ain’t been blue

Till you got that Mood Indigo

Ale brzy ji gramofon omrzel a začala v dosud nevybalených krabicích hledat jednu ze svých knížek. Gladys kdysi ve Studiu chodila na hodiny recitace. Normě Jeane se líbilo, když jí Gladys přednášela verše, už proto, že to znamenalo klid. Žádné náhlé výbuchy smíchu, žádné kletby ani slzy, jaké u matky občas vyvolávala hudba. Konečně Gladys svou milovanou Malou pokladnici americké poesie objevila a dychtivě v ní zalistovala. Se zakloněnou hlavou a mírně zdviženým ramenem pak držela knížku ve výši očí jako herečka na filmovém plátně.

Navštívit smrt jsem váhala,

až sama mi vyjela vstříc;

kočár byl prázdný – jen my dvě

a tíha věčnosti.

Norma Jeane napjatě poslouchala. Gladys dorecitovala a s podivným leskem v očích se zeptala: „O čem je ta báseň, Normo Jeane?“ Norma Jeane nevěděla. „Jednou, až tu nebude matka, aby tě chránila, pochopíš,“ řekla Gladys, nalila si do šálku novou dávku průzračné tekutiny a napila se.

Norma Jeane se těšila na další básně, na ty rýmované, kterým by rozuměla, ale Gladys zřejmě pro dnešek s poesií skončila. A zdálo se, že tentokrát se ani nechystá předčítat rozechvělým hlasem ze Stroje času nebo Války světů, „varovných knih, jejichž proroctví se brzy naplní“.

„A děťátko se bude koupat.“

Zase to byla scéna jako z filmu. Člověk přímo slyšel hudbu, podbarvující šumění vody, která si řinula z kohoutků.

Gladys se sklonila k Normě Jeane, aby ji svlékla. Jako by se Norma Jeane neuměla svléknout sama! V šesti letech! Gladys pospíchala a odstrkovala Normě Jeane ruce. „To je ale hanba, jsi od toho dortu celá upatlaná.“ Stejně však musely čekat, obrovská vana stále ještě nebyla plná. Gladys si zatím svlékla své krepdešínové šaty, rázně si je přetáhla přes hlavu, až se jí vlasy na okamžik změnily ve zježené pokroucené chocholy. Její pokožka se leskla potem. Norma Jeane věděla, že nesmí civět na matčino tělo, na to tělo plné skrytých tajemství, tělo se světlou pihovatou pletí, vystouplými lopatkami a drobnými pevnými ňadry, která jako dvě zaťaté pěsti napínala krajku kombiné. Kdyby Norma Jeane civěla, z Gladysiných rozježených vlasů i přivřených zavlhlých očí by vyšlehly blesky.

Venku v korunách palem se proháněl vítr. Hlasy mrtvých, tvrdila Gladys. Neustále se snaží proniknout dovnitř.

„Přímo do nás,“ vysvětlovala Gladys. „Nemají totiž dost těl. Víš, nikdy v dějinách nebylo dost živých. A co skončila válka – ty si ji nepamatuješ, protože jsi ještě nebyla na světě, ale já se narodila mnohem dřív a válku jsem zažila –, tedy co skončila ta hrozná válka, kdy zemřely takové spousty mužů, žen a taky dětí, jsou těla čím dál vzácnější, to mi věř. A každá z těch ubohých duší se chce vrátit.“

Norma Jeane se vyděsila. Vrátit? Ale jak?

Gladys nervózně přecházela kolem a čekala, až se vana naplní. Nezdála se opilá ani sjetá. Odložila druhou síťovanou rukavičku a na obou útlých rukou teď bylo vidět, jak se zarudlá místa střídají s ostrůvky zdrsnělé a loupající se kůže. Gladys odmítala připustit, že její ruce trpí vinou Studia, kde často trávila šedesát hodin týdně; pracovala sice v gumových rukavicích, ale chemikálie jí přesto pronikaly do pokožky, do vlasů, dokonce do vlasových kořínků... a taky do plic, ano, zabíjely ji, Amerika matku zabíjela! Když se Gladys rozkašlala, nemohla přestat. A proč potom kouřila? Prostě nemohla nekouřit, v Hollywoodu kouřil každý, bez cigarety by člověk nezvládl to napětí u filmu, ovšem marihuany a podobného svinstva by se Gladys v životě nedotkla, kdepak, a Della by už jednou měla pochopit, že Gladys není žádná feťačka, sakra, stejně jako není žádná štětka, ani nápad, nikdy to nedělala za prachy, tedy skoro nikdy, totiž až na tu šílenou dobu po burzovním krachu v říjnu 1929, když na osm týdnů ztratila práci ve Studiu.

„Víš, co to bylo? Ten krach?“

Norma Jeane zavrtěla hlavou.

„Tenkrát ti byly tři roky, zlato. A já nevěděla, kudy kam. Všechno, co jsem dělala, Normo Jeane, jsem dělala jen a jen pro tebe.“

Náhle Gladys šlachovitýma rukama popadla Normu Jeane, s heknutím ji zvedla a ponořila do vany, z níž stoupaly chuchvalce páry. Vylekaná Norma Jeane se zoufale bránila, škubala sebou a tiše pofňukávala, neodvážila se však křičet, i když se bála a celé tělo ji pálilo, neboť voda byla příšerně horká a navíc se dál valila z kohoutku, který Gladys zapomněla zavřít, stejně jako zapomněla vyzkoušet teplotu vody. Norma Jeane se pokusila vylézt z vany, ale Gladys ji zatlačila zpátky. „Seď klidně. Potřebuješ to, jen se podívej, jak jsi ušmudlaná. Já se vykoupu s tebou. Kdepak máme mýdlo?“ Gladys se otočila zády k popotahujícímu dítěti a ladně jako v tanci ze sebe shodila zbytek oblečení: kombiné, podprsenku a kalhotky. Nahá pak odvážně vklouzla do té velké vany na lvích tlapách, trochu se zakymácela, ale neupadla, ponořila své útlé boky do vody prosycené koupelovou solí s lesní vůní a posadila se naproti vystrašené dceři, kolena od sebe, jako by znovu nabízela bezpečí a ochranu dítěti, které před šesti lety přivedla na svět v mukách beznaděje a výčitek (Kam jsi zmizel? Proč jsi mě opustil?), adresovaných milenci, jehož jméno neprozradila ani při nejkrutějších náporech porodních bolestí. Matka s dcerkou v jedné vaně... nebylo to příliš pohodlné a voda už se v nepravidelných vlnách přelévala přes okraj; Norma Jeane, kterou matka nechtěně dloubla kolenem, se na okamžik ponořila pod hladinu a zakuckala se, Gladys ji však rychle vytáhla za vlasy a vyhubovala jí: „Hned toho nech, Normo Jeane. Nezlob!“ Vzápětí Gladys sáhla po kostce mýdla a energicky si začala mydlit dlaně. Stejně to bylo zvláštní – jindy nesnášela, aby se jí dcerka byť jen dotkla, a teď se tu s ní nahá dělila o vanu; a zvláštní byl i uchvácený, téměř extaticky vzrušený výraz v její zvlhlé zardělé tváři. Norma Jeane znovu vzlykla a postěžovala si, že voda je moc horká, hrozně pálí a nedá se v ní vydržet, a Gladys řekla přísně: „Ano, musí být horká. Kvůli té spoustě špíny. Kvůli té špíně, co máme na kůži i podní.“

Gladysin káravý hlas spolu se šploucháním vody zcela utlumily jiný zvuk, který se právě ozval na druhém konci bytu: zvuk klíče odemykajícího zámek.

Nebylo to poprvé. A nebude to naposled.

Hrad z písku

1

„Normo Jeane, probuď se! Honem!“

Období požárů. Podzim 1934. Ten hlas, Gladysin hlas, se chvěl rozčilením a obavou.

Noční vzduch páchl popelem a kouřem, čpělo to, jako když hořely odpadky ve spalovně za starým činžákem ve Venice Beach, kde Norma Jeane bydlívala u babičky Delly, jenže teď nebyla ve Venice Beach, teď byla v Hollywoodu, na Highland Avenue v Hollywoodu, konečně s matkou žily spolu, jen samy dvě, jak to má být, dokud nás Pán nepovolá, a najednou venku ječely sirény a vzduch byl cítit jako spálené vlasy, jako tuk škvířící se na pánvi, jako nakropené prádlo, zničené příliš horkou žehličkou. Určitě byla chyba nechávat okno v ložnici otevřené, neboť zápach rázem zaplnil celou místnost – odporný dusivý zápach, který štípal v očích jako zrnka navátého písku. Takhle páchla čajová konvice, když se v ní vyvařila voda a Gladys si ničeho nevšimla. Takhle páchl popel z Gladysiných věčných cigaret, takhle páchly nesčetné propálené skvrny na linoleu, na kytičkovaném koberci, na široké posteli s mosazným čelem a polštáři nacpanými prachovým peřím, o niž se matka s dcerou dělily; ten nezaměnitelný pach sežehlého povlečení dítě okamžitě poznalo i ve spánku – Gladys, vášnivá čtenářka trápená nespavostí, uprostřed noci na chvilku usnula s knihou v ruce, nedokouřená chesterfieldka jí vypadla z prstů, načež přišlo kruté probuzení, nechápavý pohled na jiskry a doutnající polštáře a povlaky, z nichž někdy už stačily vyšlehnout plamínky, které se v panice snažila zadusit knížkou, časopisem, vlastními pěstmi a jednou také kalendářem Naše parta, chvatně strženým ze zdi; pokud nic nepomáhalo, s klením se rozběhla do koupelny a na postel pak vychrstla sklenici vody. „Zatraceně! To mi ještě scházelo!“ bědovala nad promáčenými prostěradly a matrací. Všechny ty příhody měly ztřeštěný rytmus němých grotesek. Norma Jeane, která spala na druhé polovině postele, pokaždé vyskočila, okamžitě ve střehu jako zvířátko řídící se pouze pudem sebezáchovy; a ve skutečnosti pro vodu dost často běžela právě ona. Takže i když tentokrát matku s dcerou vyburcoval ze spánku opravdový a všeobecný poplach, bylo možné využít bohatých předchozích zkušeností a postupovat víceméně mechanicky. Tolikrát nám hrozilo, že zaživa uhoříme ve vlastní posteli, až jsme si na to dokonale zvykly a hned jsme věděly, co dělat.

„Ještě jsem ani neusnula! Kdepak, nemůžu spát, v hlavě mám jako v úlu. Představ si, že mi úplně znecitlivěly prsty. Vlastně se mi to už párkrát stalo. Třeba nedávno – hraju na piano a najednou nic, nedokážu stisknout klávesu. V laboratoři nikdy nepracuju bez gumových rukavic, ale ty chemikálie se teď zdají nějak silnější. A následky jsou tady. Podívej, skoro mi odumřely nervy v prstech, ruka už se mi ani netřese.“

Gladys podržela ochablou pravičku dceři před očima. Bylo to zvláštní, ale přes všechen noční zmatek se ta útlá ruka opravdu vůbec nechvěla, jen zplihle visela ze zápěstí, jako by snad k matce nepatřila, jako by ji matka neovládala a nenesla za ni odpovědnost; zvrásněná bledá dlaň nic nenabízela, nic neskrývala – půvabně tvarovaná prázdná a neživá dlaň.

Podobných tajemství a záhad Gladys obklopovalo příliš mnoho, než aby se daly vyjmenovat. Sledovat je vyžadovalo nepolevující bdělost a zároveň, paradoxně, téměř mystický nadhled. „Vypadá to, že všichni filosofové od Platona až po Johna Deweyho nás učí: neodejdeš, dokud nepadne tvé číslo, ale jakmile padne tvé číslo, pak tradá.“ Gladys s úsměvem luskla prsty. Pro ni tohle byl optimismus.

Proto věřím v osud. S logikou se nelze přít!

A proto bývám – nebo jsem bývala – dobrá ve vypjatých situacích.

To, co jsem nikdy nezvládala, byl běžný všednodenní život.

Oné noci však opravdu hořelo.

Nešlo o žádných pár plamínků, jaké se v posteli dají uhasit jen tak rukama nebo sklenicí vody, ale o sérii mohutných lesních požárů, které „zachvátily“ jižní Kalifornii po pěti měsících sucha a tropických veder a představovaly „vážné ohrožení života a majetku“ dokonce i pro Los Angeles. Vinu měly větry od Santa Any: vznikaly kdesi v Mohavské poušti, zpočátku se zdály něžné jako pohlazení, ale postupně se protahovaly a sílily, zvyšovaly svůj žár; během několika hodin vypukly na svazích a v údolích pohoří San Gabriel první požáry a rychle se šířily na západ k Pacifiku. Do čtyřiadvaceti hodin už byly hlášeny stovky případů. V údolích San Fernando a Simi dosahoval vražedně horký vítr rychlosti sto mil za hodinu. Až dvacet stop vysoké ohnivé stěny přeskakovaly pobřežní dálnici jako nějaké bájné nestvůry. Hořely louky, hořely kaňony, jen pár mil od Santa Moniky svištěly žhavé meteory a komety. Z jisker roznášených větrem jako neblahé sémě vybuchovaly požáry v obytných čtvrtích Thousand Oaks, Malibu, Pacific Palisades, Topanga. Vyprávělo se o ptácích, kteří vzplanuli za letu, o stádech krav řvoucích hrůzou a ženoucích se jako živé pochodně. Obrovské staleté kmeny se během několika minut měnily v popel. Ohni se neubránily ani střechy polité vodou, celé budovy se hroutily v plamenech jako při bombardování. Úsilí tisíců dobrovolných hasičů zatím nepomáhalo, lesní požáry „běsnily“ dál a oblohu na sta mil do všech stran halil těžký sirnatě šedavý dým. Při pohledu na zachmuřené nebe a na slunce, z něhož zbýval jenom neduživý srpeček, člověka napadalo, jestli snad nenastává trvalé zatmění. Člověka napadá, řekla matka vystrašené dceři, že se blíží konec světa, jak ho předpovídá Zjevení svatého Jana: I pálili se lidé horkem velikým a rouhali se jménu Boha toho... „Ale ve skutečnosti se Bůh rouhá nám,“ dodala matka.

Zlověstné větry od Santa Any budou vát po dvacet dní a dvacet nocí, budou přinášet prach, písek, popel a dusivý pach dýmu, a když ohně konečně s vydatnou pomocí deště pohasnou, v losangeleském okrese po nich zůstane zpustošená plocha o rozloze celkem sedmdesát tisíc akrů.

Tou dobou Gladys Mortensenovou odvezou do psychiatrické léčebny v Norwalku, kde stráví téměř tři týdny.

Norma Jeane byla malá holčička a malé holčičky by neměly moc přemýšlet, zejména hezoučké a kudrnaté malé holčičky by neměly zbytečně hloubat a mudrovat; přesto dokázala krčit čelo jako dospělá a lámat si hlavu obrovskými záhadami: Jak vlastně vzniká oheň? Existuje nějaká prvotní, úplně první jiskra, která vzplane sama od sebe? I když neškrtnete sirkou, necvaknete zapalovačem? A jestli taková jiskra existuje, proč existuje?

„Protože nad námi svítí slunce. Ano, oheň pochází ze slunce. Slunce není nic jiného než oheň. A právě tohle je Bůh: oheň. Věnuj Bohu svou důvěru a lásku – shoříš jako suchá tráva. Zkus se Boha dotknout – spálíš si dlaň na škvarek. Kdepak, není žádný Bůh otec, to už spíš budu věřit ve W. C. Fieldse. Ten existuje. Moje poblouzněná a oklamaná matka mě nechala pokřtít podle křesťanské tradice, ale já nejsem hloupá. Souhlasím s agnostiky. Věřím, že lidstvo by snad mohla spasit věda. Najde se lék na tuberkulózu a na rakovinu, eugenika vylepší rasu, eutanazie pomůže v beznadějných případech. Ale moje víra není příliš pevná. A totéž bude platit o tobě, Normo Jeane. Prostě nám nevyhovuje tahle část světa. Jižní Kalifornie. Usadit se tady byla velká chyba. Podle tvého otce,“ ztišila Gladys hlas jako pokaždé, když mluvila o nepřítomném otci Normy Jeane, snad v absurdní obavě, že by mohl být někde nablízku a poslouchat, „je Los Angeles ,hrad z písku‘. Stojí na písku a je z písku. Všude kolem samá poušť. Dešťové srážky nedosahují ani dvaceti palců ročně. A na druhé straně lijáky a záplavy. Kdepak, tohle není místo k životu. Ale protože tu jsme, následuje trest. Za naši pýchu a hloupost. Hubí nás zemětřesení, požáry a nedýchatelný vzduch. Někteří z nás se tu narodili a někteří z nás tu zemřou. Je to úmluva, kterou jsme uzavřeli s ďáblem.“ Gladys se odmlčela, celá zadýchaná. Za volantem se vždycky brzy zadýchala, skoro jako by rychlá jízda vyžadovala její vlastní fyzický výkon, nicméně mluvila nevzrušeným, dokonce vlídným tónem. Právě projížděly po Coldwater Canyon Drive nad třídou Sunset Boulevard a bylo to v 1.35 oné první noci losangeleských požárů, kdy Gladys s křikem probudila Normu Jeane a bosou, jenom v pyžamu, ji vlekla z přízemního domku rovnou do své fordky 1929, honem, honem, honem a potichoučku, aby je neslyšeli ostatní nájemníci. Sama Gladys si přes černou krajkovou noční košili ve spěchu přehodila zelený hedvábný župan s roztřepenými rukávy, který před lety dostala od pana Eddyho; také byla bosá, rozcuchané vlasy měla svázané šátkem, její hubený obličej připomínal masku a vznešeně se leskl nočním krémem, na němž se čím dál víc objevovaly skvrnky popela, roznášeného větrem. Ano, ten vítr, ten protivně suchý a horký vzduch, prohánějící se údolím! Norma Jeane byla příliš vyděšená, než aby plakala. Kvílení sirén. Křik lidí. Podivné vysoké skřeky, snad ptačí nebo zvířecí. (Vytí kojotů?) Norma Jeane sledovala sinavou zář požárů odrážející se od mraků v celé šíři oblohy až kamsi k „hojivým, leč příliš vzdáleným vodám Pacifiku“, viděla palmy, na nichž se v poryvech větru rozpadávaly vysušené listy, už dlouho cítila dusivý dým (a ne pouhý pach spáleniny v Gladysině posteli), ale nijak zvlášť ji to nevyvádělo z míry (jako dítě jsem nebyla zvyklá protestovat, spíš jsem přitakávala a doufala, že všechno dobře dopadne) a zůstávala smířená a odevzdaná dokonce i teď, když matka zjevně jela špatným směrem.

Nikoliv pryč od těch divoce plápolajících svahů, ale přímo k nim.

Nikoliv pryč od toho dusivého dýmu, ale blíž k němu.

Přitom Norma Jeane už dávno mohla poznat varovné příznaky: Gladys hovořila příliš klidně. Logicky. Tím svým laskavým tónem.

Pokud Gladys byla sama sebou, pokud byla pravou Gladys, mluvila nevýrazným hlasem beze stopy vlídnosti či jakékoliv jiné emoce, hlasem suchým jako důkladně vyždímaná utěrka; v takových chvílích vám nepohlédla do očí, byli jste pro ni vzduch – tak by se na vás asi dívala kalkulačka, kdyby měla oči. A pokud Gladys nebyla sama sebou nebo přestávala být sama sebou, zrychlovala tempo a chrlila ze sebe shluky slov, neschopna udržet krok s překotně pádícími myšlenkami; anebo naopak mluvila logicky a klidně jako učitelé Normy Jeane, když dětem sdělovali všeobecně známé pravdy. „Je to úmluva, kterou jsme uzavřeli s ďáblem. I ti z nás, kdo v ďábla nevěří.“

Náhle se Gladys otočila k Normě Jeane. „Posloucháš mě vůbec?“

„A-ano, mami.“

Ďábel? Úmluva? Jaká? Na kraji silnice se mihlo cosi světlého, snad panenka, pohozená panenka, i když v prvním okamžiku jste se zděsili, že by to mohlo být dítě, opuštěné při zmateném úprku před ohněm, ale ne, určitě to byla jen panenka. Gladys přesvištěla kolem a zřejmě si jí nevšimla, zato Normu Jeane píchlo u srdce, vzpomněla si totiž na svou panenku, na panenku, kterou nechala doma! Ano, zmatená a vylekaná kvílením sirén, blikajícími světly a pachem dýmu, když ji rozčilená matka vytáhla z postele a vlekla ven k vozu, Norma Jeane nechala svou zlatovlasou panenku napospas plamenům; panenčiny vlasy se sice už nezdály tak zářivě zlaté jako kdysi, její hlaďounká pokožka také nezůstala bez poskvrnky, krajkový čepeček dávno kamsi zmizel, kytičkovaná noční košile a stejně tak bílé botky nasákly nevypratelnou špínou, ale Norma Jeane ji hluboce milovala, svou narozeninovou panenku, panenku beze jména, které říkala prostě jen „Panenko“ nebo důvěrně a něžně „ty“, jako by mluvila k vlastnímu obrazu v zrcadle. A teď Norma Jeane vykřikla: „M-mami, co když nám shoří dům? Zapomněla jsem tam panenku!“

Gladys si pohrdavě odfrkla. „Ta tvoje panenka! Žádná škoda, jestli shoří. Lpíš na ní, že je to až chorobné.“

A Gladys se opět věnovala řízení. Otřískanou zelenou fordku ročník 29 získala z druhé či třetí ruky, jakýsi známý známého ji za 75 dolarů prodával jen „ze soucitu“ s osamělou rozvedenou ženou pečující o dítě; ani zdaleka to nebyl spolehlivý vůz, brzdy občas selhávaly, volant Gladys pevně svírala oběma rukama a zároveň se musela co nejvíc naklánět dopředu, aby vůbec viděla přes sklo protkané jemnou pavučinou prasklin. Gladys působila vyrovnaným dojmem a tvářila se cílevědomě, před cestou do sebe obrátila půl sklenice čehosi, co ji uklidnilo a dodalo jí sebejistotu (nebyl to gin, nebyla to whisky a nebyla to vodka – co tedy?), ale vydat se dnes v noci po Stripu a pak nahoru do kopců představovalo úplné dobrodružství, neboť všude se rojila záchranářská a hasičská vozidla s ječícími sirénami a blikajícími světly a na Coldwater Canyon Drive téměř souvislý proud aut mířil opačným směrem, dolů; jejich reflektory Gladys oslňovaly, hlasitě klela a litovala, že si nevzala tmavé brýle; a Norma Jeane přes prsty, jimiž si zakrývala oči, občas zahlédla vyděšené bledé tváře řidičů, kteří je míjeli. Proč jedeme nahoru, právě do těch kopců, kde zuří požáry? Tuhle otázku Norma Jeane nepoložila, neodvážila se, i když se jí určitě vybavilo, jak ji babička Della kdysi varovala, že si má dávat pozor na matčiny „změny nálad“ a okamžitě zatelefonovat, kdyby to začalo být „nebezpečné“. „A já okamžitě přijedu, klidně obětuju třeba pět dolarů na taxík,“ mračila se Della. Babička ovšem neměla telefon a napsala Normě Jeane číslo na správce domu; Norma Jeane si to číslo (VB 3-2993) pamatovala i potom, co se více než před rokem vítězoslavně přestěhovala ke Gladys, do jejího nového „apartmá“ na Highland Avenue nedaleko amfiteátru Hollywood Bowl, a bude si je pamatovat po celý život, i když ve skutečnosti si nikdy netroufla na ně zavolat; ostatně této noci roku 1934 byla její babička už mnoho měsíců mrtvá a dědeček Monroe byl po smrti ještě déle, takže neexistoval nikdo, komu by Norma Jeane mohla na to číslo zavolat, pokud by ji něco takového vůbec napadlo.

Nikde na světě, na žádném čísle, neexistoval nikdo, komu by Norma Jeane mohla zavolat.

Můj otec! Kdybych tak měla jeho číslo, zavolala bych mu – kamkoliv, do sebevětší dálky. Řekla bych mu: Matka tě moc potřebuje, prosím tě, přijď a pomoz nám. Určitě by přišel, ano, přišel by, o tom jsem nepochybovala.

Těsně před odbočkou na Mulholland Drive Gladys uviděla bezpečnostní zátarasy, zaklela a prudce zabrzdila. Měla v úmyslu objet je a dostat se do kopců, vysoko nad město. Ignorovala nebezpečí, ignorovala sirény i občasné zášlehy plamenů, ignorovala skučící horký vítr od Santa Any, který do fordky nepřestával narážet ani na poměrně chráněných úsecích Coldwater Canyon Drive. V těch nedosažitelných kopcích, v místech s kouzelnými jmény Beverly Hills, Bel Air nebo Los Feliz, měly filmové hvězdy své soukromé rezidence, kolem jejichž bran Gladys, pokud jí zbylo na benzin, vozívala Normu Jeane při nedělních výletech, pro matku i dceru to byly šťastné chvíle, projížděly jsme se, místo abychom chodily do kostela, jenže teď, uprostřed noci požárů, člověk pro samý kouř ani neviděl žádné domy, ostatně soukromé rezidence hvězd možná hořely, a proto asi všude stály ty zátarasy. A proto také o pár minut později, když se Gladys pokusila odbočit na sever do Laurel Canyon Drive, kde na silnici svítila výstražná světla a parkovaly záchranářské vozy, zastavili ji uniformovaní policisté.

Nevybíravě se jí zeptali, kam si sakra myslí, že jede, a Gladys začala tvrdit, že právě tady, na Laurel Canyon, bydlí, má tedy právo jet domů, do své rezidence, policisté ovšem chtěli znát přesnou adresu, načež Gladys odsekla: „To je moje věc.“ Policisté přistoupili blíž, svítili jí baterkou do tváře a podezíravě se vyptávali, koho má v autě. „No, Shirley Templeová to asi nebude,“ zasmála se Gladys. Pak si s ní jeden z mužů, zástupce šerifa losangeleského okresu, přišel promluvit a dlouho si ji pozorně prohlížel; Gladys i s tou vrstvou nočního krému vypadala jako elegantní a krásná žena, pokud jste se nedívali příliš zblízka, připomínala dámy v klasickém stylu záhadné Garbo; nejvýraznější v jejím obličeji byly doširoka rozevřené oči, nos měla dlouhý, jemně tvarovaný a na špičce voskově průsvitný, svůdné rty zářily rudou rtěnkou, neboť Gladys si ještě před tím, než této noci všech nocí vyrazila do tmy, našla čas na svá ústa – nikdy přece nevíte, kdo vás bude okukovat a hodnotit; a zástupce okresního šerifa pochopil, že tu něco nehraje, měl před sebou evidentně zmatenou ženu, poměrně mladou, oblečenou jenom v zeleném hedvábném županu, který jí klouzal z ramenou, a potrhané černé noční košili, pod níž se rýsovala drobná měkká ňadra, vedle ženy se krčilo vyděšené děcko s rozcuchanými kudrnatými vlasy, děcko v pyžamu a bosé, malé křehké děcko, jemuž na rozpáleném kulatém obličeji zasychaly slzy a saze. Dítě i žena kašlaly a žena neustále cosi drmolila, chvíli nedůtklivě a rozhněvaně a hned zase vyhýbavě nebo koketně; teď právě prohlašovala, že je pozvána do soukromé rezidence nad Laurel Canyon. „Můj přítel vlastní ohnivzdornou vilu, tam s dcerkou budeme absolutně v bezpečí. Víte, strážníku, nemohu prozradit jeho jméno, ale je to úžasně známý člověk. Veličina filmového průmyslu. Tahle holčička je jeho dcera. A tohle město je hrad z písku, brzy se sesype, ale my jedeme dál.“ Do jejího lehce chraptivého hlasu se vloudil bojovný tón.

Zástupce šerifa zdvořile pokrčil rameny – je mu líto, ale Gladys se musí otočit a jet zpátky, nahoru do kopců dnes v noci nikdo nesmí, policie a záchranáři naopak evakuují celé rodiny dolů do města, ano, ve městě se madam i holčička budou cítit mnohem bezpečněji. „Vraťte se domů, uklidněte se a uložte dcerku do postele. Je pozdě.“ Gladys vybuchla. „Nechte si tu svou blahosklonnost, strážníku! Sama vím nejlíp, co mám dělat.“ Zástupce šerifa ji vyzval, aby mu předložila řidičský průkaz a technický průkaz; Gladys se ironicky zeptala, jestli se snad v tom zmatku měla zdržovat hledáním veškerých dokladů, ale podala mu svou zaměstnaneckou průkazku, do níž zběžně nahlédl, vrátil ji a poznamenal, že Highland Avenue bohudík nepatří k ohroženým částem města, alespoň prozatím, madam se tedy bez obav může vrátit domů. Okamžitě. Gladys se podivně usmála: „Víte, strážníku, vlastně jsem chtěla vidět, jak vypadá peklo zblízka. Na zkoušku.“ Zvolila svůdně zastřený hlas Jean Harlowové a z té náhlé proměny člověku až běhal mráz po zádech. Policista zpozorněl, neboť Gladys se usmála ještě záhadněji a rozvázala si šátek, aby se jí vlasy rozprostřely po ramenou. Dříve o své vlasy velmi dbala, ale teď už si je několik měsíců nedala přistřihnout ani upravit; nad levým spánkem jí svítil sněhobílý pramínek, nápadný a klikatý jako blesk v kresleném filmu. Zástupce šerifa ji celý nesvůj znovu vyzval, aby otočila vůz a vrátila se; pokud by si přála, policisté ji doprovodí, ale jinak to má chápat jako rozkaz – v případě neuposlechnutí bude zatčena. Gladys se rozesmála. „Zatčena! Za řízení vlastního vozu!“ Ale vzápětí opět změnila tón. „Strážníku, omlouvám se. Nechci do vězení.“ A tlumeným hlasem, aby ji neslyšela Norma Jeane, dodala: „Radši mě rovnou zastřelte.“ Zástupce šerifa ztratil trpělivost. „Dámo, seberte se a jeďte domů. Jste buď opilá, nebo nadrogovaná a připravujete nás o čas. Vykládáte věci, které by vás mohly dostat do maléru.“ Gladys ho popadla za ruku a přitáhla si ho blíž – bylo vidět, že je to docela obyčejný muž středního věku, muž s nevyspalýma očima a unaveným obličejem, muž v uniformě, s lesklým odznakem, širokým koženým opaskem a pistolí v pouzdru; určitě litoval tu ženu i holčičku, dobře si všiml rozšířených zorniček a nesetřeného nočního krému, v dechu ženy navíc cítil alkohol a vůbec to byl nějak divný a nezdravý dech, jenže vůz tady překážel a na muže čekali ostatní policejní důstojníci a všichni dnes v noci měli starostí až nad hlavu. Zástupce šerifa tedy zdvořile, ale nekompromisně smetl Gladysiny prsty ze svého rukávu a Gladys se pobaveně usmála. „Poslyšte, strážníku, i kdybyste mě zastřelil, pokud bych se třeba pokusila projet tím zátarasem, jistě byste nezastřelil mou dceru. Jen byste z ní udělal sirotka. Přitom z ní vlastně už sirotek je, ale neřekla bych jí to, ani kdybych ji milovala. Totiž ani kdybych ji nemilovala. Nikdo přece nemůže za to, že se narodí.“

„Ovšem, madam, máte pravdu. Ale teď se vrátíte domů, ano?“

Všichni zástupci šerifa losangeleského okresu sledovali, jak Gladys na úzké silnici lopotně otáčí svou otřískanou zelenou fordku z roku 29, shovívavě pokyvovali a škodolibě se ušklíbali, až se Gladys vztekala, že ji očumují jako při striptýzu. „Nemají v hlavě nic jiného než ty svoje sviňácké představy.“

Konečně vůz otočila a zamířila po Laurel Canyon Drive na jih, zpátky k Sunset Boulevardu a do města. Tvář se jí leskla nočním krémem a rudě nalíčené rty se roztrpčeně chvěly. Norma Jeane vedle ní seděla celá zaražená, zmatená pocitem jakéhosi nedětského studu. Slyšela většinu z toho, co Gladys vykládala policistovi, a ráda by věřila, že matka jen „hrála“ – jako často v těch rozjitřených stavech, kdy nebyla sama sebou. Jenže tahle filmová scéna měla skutečné diváky, očité svědky, kteří viděli, jak se Gladys Mortensenová, vždycky nesmírně hrdá a nezávislá, loajální ke Studiu, rozhodnutá vybudovat si „kariéru“ a od nikoho nepřijímat milodary, náhle chová žalostně pošetile, nenormálně! Ano, stalo se to, skutečně a nepopiratelně se to stalo. Norma Jeane si promnula oči, pálily ji a kouř jí do nich stále vháněl slzy, ale neplakala; opravdu neplakala – a přestože byla úplně ztuhlá tím zvláštním pocitem studu nepřiměřeného jejímu věku, horečně přemýšlela. Bylo by možné, že by je její otec pozval do svého domu? Že by po celá ta léta žil jen pár mil od nich? Na konci Laurel Canyon Drive? Ale proč potom chtěla Gladys odbočit na Mulholland Drive? Měla snad v úmyslu zmást policisty, svést je ze stopy? (To byl matčin oblíbený obrat: „Svést je ze stopy.“) Při nedělních vyjížďkách kolem sídel hvězd a dalších „veličin filmového průmyslu“ Gladys občas prohodila, že otec Normy Jeane možná bydlí nedaleko nebo že je možná v té či oné rezidenci právě na návštěvě, nikdy však své poznámky nevysvětlila, člověk je nesměl brát příliš vážně, stejně jako se nedaly brát doslova nejrůznější záhadné předpovědi a temná varování babičky Delly, spíš jedním uchem tam a druhým ven. A tak se Norma Jeane pouze dohadovala, co je pravda, a jestli vůbec nějaká „pravda“ existuje, neboť život se vlastně ani trochu nepodobá obrovské skládance; ve skládance do sebe jednotlivé dílky bezvadně a hladce zapadají a výsledný obrázek tam je, i když se třeba zdá neskutečný jako vymyšlená pohádková krajina, můžete se na něj dívat, můžete jej obdivovat, můžete jej rozložit, stále tam bude. V životě, to už ve svých osmi letech pochopila, nikde žádné jistoty nejsou.

Ale na druhé straně si Norma Jeane dokázala přesně vybavit otce, sklánějícího se nad její postýlkou. Byla to bílá proutěná postýlka s růžovými mašličkami, kterou jí jednou Gladys ukázala ve výloze. „Vidíš? Právě takovou jsi jako malá měla. Pamatuješ si na ni?“ Norma Jeane jen mlčky zavrtěla hlavou. Ale později k ní ten zážitek připlul v podobě jakéhosi snu, denního snu při vyučování, kdy riskovala další z četných výtek (v téhle nové hollywoodské škole ji nikdo neměl rád) a náhle si zcela jasně vzpomínala nejen na bílou postýlku, ale hlavně na otce, který se nad ní skláněl, usmíval se a jednou rukou držel Gladys kolem pasu. Pohlednou ostře řezanou tváří, mírně ironickým výrazem a hustými tmavými vlasy vybíhajícími do čela otec připomínal Clarka Gablea. Gableovský byl i jeho švihácký tenký knírek a sytý baryton. Mám tě moc rád, Normo Jeane, a jednoho dne se pro tebe vrátím do Los Angeles, slíbil jí a pak ji zlehoučka políbil na čelo. A Gladys, milující matka, tomu s úsměvem přihlížela.

Jak živá byla ta vzpomínka!

Mnohem, mnohem „skutečnější“ než všechno, v čem Norma Jeane žila.

„Byl opravdu t-tady?“ vyhrkla Norma Jeane. „Můj otec? Po celou tu dobu? Proč za námi nikdy nepřišel? Proč u něho teď nejsme?“

Gladys jako by ji neslyšela. Náhle se zdála vyčerpaná a skleslá, pod županem se silně potila a ve voze to čpělo potem. A taky začínaly zlobit reflektory: jejich světlo sláblo, ale možná se na nich pouze usadila vrstva špíny a popílku stejně jako na předním skle. Do vozu znovu a znovu narážel horký vítr, všude kolem se zvedaly prachové víry. Severně od města obloha planula odleskem požárů. Vzduch byl prosycený pronikavým pachem spáleniny – hořely vlasy, hořel cukr, hořela pryskyřice, hořely květiny i odpadky. Gladys se málem rozječela. Dost! Dál už to nesnesu!

A právě v té chvíli Norma Jeane zopakovala své otázky: hlasitěji, tím protivně dotěrným tónem, o kterém dobře věděla, že jej matka nesnáší. Na co se to vlastně ptala? Na otce? Jestli opravdu po celou dobu bydlel tak blízko nich? Ale proč...

„Sklapni!“ Jako když útočí chřestýš, vznesla se od volantu Gladysina ruka a zadní stranou přistála na rozpálené tváři Normy Jeane. Dítě vyjeklo a s koleny přitaženými k bradě se schoulilo v rohu sedadla.

Na dolním konci Laurel Canyon Drive je překvapila objížďka, brzy následovala další, a když konečně Gladys celá rozrušená a na pokraji pláče objevila hlavní silnici, nepoznávala ji, nevěděla, jestli je to Sunset Boulevard, a pokud ano, kterým směrem by měla jet, aby se dostala na Highland Avenue. Byly dvě hodiny, dvě hodiny uprostřed zoufalé, cizí a nepřátelské noci. Gladys sklouzla očima k pofňukávajícímu dítěti. Co mě vůbec čeká? Je mi šestatřicet. Muži už se za mnou neotáčejí. Mládí jsem obětovala Studiu a zůstalo mi jen zničené zdraví. Zbrocená potem vjela do křižovatky a zmateně se rozhlédla zleva doprava. „Panebože, kudy domů?“

2

Bylo nebylo.

Na písčitém pobřeží obrovského Pacifiku se rozprostírala nádherná zahrada opředená tajemstvím. Celé dny tam zářilo slunce, až se mořská hladina leskla jako ryzí zlato. V noci se na inkoustově černé obloze třpytily miliony hvězd. Vítr tam byl vlahý a něžný jako laskající dlaň. Zahradu však chránila vysoká kamenná zeď, po níž se pnuly ohnivě růžové bugenvileje.

Jednoho dne ke zdi doputovalo malé děvčátko. Ze zahrady slyšelo ptačí zpěv, překrásnou hudbu, šumění vodotrysků! A hlasy neznámých lidí. A smích, spousty smíchu.

Nikdy tu zeď nezdoláš, nemáš dost síly; děvčátka jsou slabá; děvčátka jsou malá; máš příliš křehké tělo, není pevnější než tělo panenky; a vlastně ty sama jsi panenka, tvoje tělo nepatří tobě, ale druhým, ti je budou obdivovat a budou si s ním hrát; budou je ochutnávat jako nejlahodnější ovoce; tvoje tělo nebude sloužit tobě, ale druhým.

Děvčátko si zoufalo, děvčátko se rozplakalo!

A vtom se jí zjevila dobrá víla. Neplač, děvčátko, do zahrady vede tajná branka!

Je skryta ve zdi, jenom musíš jako hodná a poslušná holčička počkat, až se otevře. Musíš čekat trpělivě, tiše jako myška. Nesmíš na branku klepat ani zlehka ťukat. Nesmíš křičet, nesmíš naříkat. A musíš si naklonit vrátného – starého a šeredného, mechem obrostlého skřítka. Musíš ho upoutat, musíš si získat jeho obdiv, jeho lásku. Až po tobě zatouží, splní ti každičké přání. Usmívej se! Šťastně se usmívej! Usmívej se a svlékej se! Neboť ti pomůže tvá Kouzelná přítelkyně ze zrcadla. Ano, tvá Kouzelná přítelkyně ze zrcadla ví, jak na to. Starý a šeredný, mechem obrostlý skřítek se do tebe zamiluje a tajná branka ve zdi se otevře dokořán – pro tebe, jenom pro tebe! A ty se šťastným smíchem vstoupíš do zahrady plné kvetoucích růží, kolibříků a pěnkav, plné hudby a šumících vodotrysků, vstoupíš tam a s úžasem zjistíš, že starý a šeredný, mechem obrostlý skřítek je ve skutečnosti zakletý princ, který před tebou poklekne a požádá tě o ruku, a pak spolu budete žít v tom zahradním království, navždy spokojení a šťastní; už nikdy nebudeš opuštěné malé děvčátko, už nikdy nepoznáš smutek a žal.

Jedině život po boku prince v té nádherné zahradě za zdí ti zaručí štěstí.

3

„Normo Jeane! Kde se zase touláš? Domů!“

Ještě loni v létě babička Della často, velmi často takhle na Normu Jeane volávala ze schůdků před jejich činžákem. Přiložila si dlaně k ústům a křičela z plných plic. Stará paní se o svou vnučku strachovala čím dál víc, jako by – na rozdíl od všech ostatních – věděla, co se na rodinu neodvratně řítí.

Jenže já tehdy zlobila a schválně jsem se schovávala. Bylo to naposledy.

Den jako každý jiný. Skoro. Norma Jeane si se dvěma kamarádkami hrála na pláži; a náhle na ni jako nějaký dravec zaútočil ten hlas: „Normo Jeane! NORMO JEANE!“ Obě holčičky se podívaly po Normě Jeane a zahihňaly se, snad ji litovaly. Norma Jeane našpulila dolní ret a dál nabírala písek. Nikam nejdu! Nenechám si pořád poroučet.

Neohroženou amazonku Dellu Monroeovou znali v celém sousedství. Pravidelně navštěvovala bohoslužby církve Znovuzrození a očití svědci na svou čest tvrdili, že když zpívala, kouřilo se jí od bifokálních brýlí. A po mši vždycky bezostyšně cpala dopředu, před ostatní děti, svou vnučku v nažehlených nedělních šatičkách, aby blonďatý mladý kněz mohl obdivovat, jaké má Norma Jeane něžné kudrny – hotová Shirley Templeová! A kněz pokaždé s úsměvem prohodil: „Bůh ti požehnal, Dello Monroeová. Jistě jsi mu vděčná.“

Della se zasmála a zároveň si povzdechla. Upřímně míněnou poklonu sice přijala, musela si k ní však přidat kapku octa. „Já vděčná jsem. Ještě kdyby to tak brala i máma Normy Jeane!“

Babička Della si nepotrpěla na rozmazlování. Byla přesvědčená, že děti je třeba odmalička vést k práci, ostatně sama také po celý život pracovala. Když jí teď zemřel manžel a penze po něm představovala „směšných pár babek“, Della vydělávala dál. „Lenoši přijdou do pekla!“ Žehlila jemné prádlo pro prádelnu na Ocean Avenue, vyšívala pro místní švadlenu, pokud nesehnala nic lepšího, alespoň ve svém bytě hlídala malé děti, prostě uměla si poradit. Narodila se jako hraničářka, nebyla žádná hloupá citlivka, jaké se vyskytovaly ve filmech a k jakým patřila i její vlastní neurotická dcera. „Miláčka Ameriky“ Mary Pickfordovou Della Monroeová vyloženě nesnášela. Zato nadšeně přivítala Devatenáctý dodatek americké ústavy, který ženám ve všech státech USA zaručil volební právo, a od podzimu 1920 nevynechala jediné volby. Byla bystrá, měla ostrý jazyk a snadno se rozohnila; přestože filmy vesměs pohrdala jako vylhanými slátaninami, obdivovala Jamese Cagneyho ve Veřejném nepříteli (viděla ho třikrát!), toho nezdolného střízlíka, který dokázal vrátit každou ránu, ale když ho ovázaného jako mumii vyhodili před dveře, pochopil, že jsou jeho dny sečteny a smířil se s osudem. A stejně tak se jí líbil zabijácký Malý Cézar Edward G. Robinson, z jehož téměř dívčích úst vycházely drsné kletby. To byli opravdoví muži: uměli přijmout smrt, když na ně přišla řada.

Jakmile padne tvé číslo, pak tradá. Tuhle nezvratnou skutečnost babička Della zřejmě pokládala za povzbudivou.

Norma Jeane obvykle celé dopoledne pomáhala s úklidem, myla a utírala nádobí a Della ji pak někdy za odměnu brala na zvláštní procházky: krmit ptáky. To bývala Norma Jeane nejšťastnější. Na písečné půdě nějaké nezastavěné parcely rozhazovaly s babičkou kousky chleba a zblízka sledovaly, jak se nejprve opatrně, ale postupně stále odvážněji slétají hladoví ptáci. Šuměla křídla, míhaly se zobáčky. Holubi, hrdličky, žluvy, hlučné sojky. Hejna vrabců. A v houštinách se mezi červenými květy křivouše skrývali kolibříci, jen o málo větší než čmeláci. Della prohlašovala, že kolibřík je „mazaný ďáblík“ a jako jediný ze všech ptáků dokáže létat i dozadu a do stran, člověka se nebojí, ale o chlebové drobečky nemá zájem. Normu Jeane tihle malinkatí ptáčci se zářivě karmínovými a zelenými peříčky fascinovali – na slunci se třpytili jako šperky, mávali křídly tak rychle, že člověk viděl jen rozmazanou skvrnu, a zatímco svými dlouhými tenkými zobáčky sáli z trubkovitých květů nektar, zůstávali „viset“ ve vzduchu. A pak z ničeho nic bleskově zmizeli! „Babi, kam to odlétají?“

Della pokrčila rameny. Hrát hodnou babičku, která trpělivě baví opuštěné děcko, ji unavovalo. „Kdo ví? Asi tam, kam ptáci lítají, ne?“

Už jako o nebožce se o Delle Monroeové bude říkat, že zestárla vlastně až po manželově smrti. Přestože dokud děda Monroe žil, kdekomu si stěžovala na jeho „špatné plíce“, ale také věčné pití a další zlozvyky. Sama ovšem, tělnatá a v obličeji vinou vysokého tlaku mrtvičnatě rudá, nebrala na své zdraví ani ty nejmenší ohledy.

Když rázovala ulicemi kolem domu a hledala vnučku, připomínala větrem hnaný koráb. Sotva pustila Normu Jeane na chvilku ven, už ji volala zpátky. Vzdychala, že musí chránit to ubohé děvčátko před matkou. „Před tou nevděčnicí, co vlastní matce zlomila srdce.“

Toho srpnového odpoledne byly ulice prázdné a jen za domem si pod pražícím sluncem hrálo několik dětí. Babičky Delly se náhle zmocnilo jedno z jejích neblahých tušení, vyšla tedy do úmorného vedra a začala volat: „Normo Jeane! Normo Jeane!“ Její hlas připomínal řeznický sekáček dopadající na špalek, raz-dva-tři, raz-dva-tři, rozléhal se ulicí i za rohem, kroužil kolem nezastavěných parcel, ale Norma Jeane a její kamarádky se smály do hrsti a běžely se schovat a já mlčela, ani za nic bych se neozvala! Jistě, Norma Jeane měla babičku ráda, už proto, že babička byla jediný člověk, který ji opravdu miloval, jediný člověk, který ji miloval, aniž by jí přitom ubližoval, jediný člověk, který ji chránil. Ale pro kluky široko daleko byla Della Monroeová ta tlustá stará slonice, a když Norma Jeane tyhle posměšky slyšela, styděla se.

A tak se Norma Jeane běžela schovat. Po chvíli se volání přestalo ozývat a Norma Jeane se rozhodla, že přece jen raději půjde domů; vracela se z pláže celá uřícená a rozcuchaná, ve spáncích jí bušilo; a jakási žena asi tak v babiččině věku na ni vyjela: Tady jsi, slečinko! Copak jsi neslyšela, jak tě babička volá? Jako už tolikrát předtím Norma Jeane uháněla po schodech do druhého patra, cítila však, že tentokrát to bude jiné, neboť všude vládl nepřirozený klid, nehybné ticho, po jakém ve filmu následuje něco tak nečekaného, až se leknete a vykřiknete... Dveře babiččina bytu byly otevřené – a to nevypadalo dobře, kdepak, to vůbec nevypadalo dobře. Norma Jeane náhle věděla, co spatří uvnitř.

Babička totiž už jednou upadla a to jsem byla doma. Zapotácela se, snad ztratila vědomí. Našla jsem ji ležet na podlaze v kuchyni, sténala, ztěžka dýchala a nevěděla, co se s ní stalo, pomohla jsem jí vstát, a když se posadila na židli, přinesla jsem jí její tabletky a taky kousky ledu zabalené do ručníku, aby si ochladila obličej, který jí hořel, až to bylo o strach, ale za chvilku už se zase smála a já poznala, že všechno bude v pořádku.

Jenže tentokrát nic v pořádku nebylo. Babička ležela na podlaze v koupelně, zpocené zavalité tělo vtěsnané mezi vanou a záchodovou mísou, které právě dnes ráno pečlivě vydrhla, ve vzduchu se jako výsměch lidské slabosti dosud vznášela ostrá vůně čisticího prášku a babička Della tu ležela na boku jako ryba vyvržená na břeh, obličej plný rudých skvrn, pootevřené oči bez jiskry, dech sípavý. „Babičko! Babičko!“ Všechno připomínalo scénu z filmu, ale byla to skutečnost.

Babička Della se tápavě natáhla po ruce Normy Jeane, jako by chtěla, aby jí vnučka pomohla vstát. Zároveň se z úst staré ženy vydral nesrozumitelný přiškrcený zvuk – ať už znamenal cokoliv, rozhodně v něm nezněla zlost a neznělo v něm ani pokárání. Norma Jeane pochopila, že je to zlé, opravdu zlé! Klekla si vedle babičky, v pachu zapařeného bezmocného těla, v tom pachu potu a přerývaného dechu okamžitě rozpoznala závan smrti a vzlykla: „Babičko, neumírej!“ Dokonávající žena v křečovitém záškubu sevřela Normě Jeane ruku, div jí nezlomila prsty, a s nesmírným úsilím, jako by těžkým perlíkem zatloukala hřeby, ze sebe vypravila: „Bůh ti žehnej, dítě, mám tě ráda.“

4

Můžu za to! Můžu za to, že babička umřela.

Nebuď směšná. Nikdo za to nemůže.

Neposlechla jsem ji, když mě volala! Zlobila jsem.

Podívej, může za to jedině pánbůh. A teď už spi.

Mami, slyší nás? Slyší nás babička?

Kristepane, doufám, že ne.

Můžu za to, co se stalo babičce. Zavinila jsem to. Maminko, já...

Nejsem žádná maminka, ty huso jedna zabedněná! Prostě padlo její číslo,
nic víc.

Ostrým loktem Gladys dítě odstrčila. Neplácla ji, nechtěla namáhat své zarudlé a rozpraskané dlaně.

(Gladys a její ruce! Měla hrůzu, že ze všech těch chemikálií už dávno dostala rakovinu, která jí teď rozežírá klouby.)

A netlač se na mě, sakra. Víš, jak to nesnáším.

Pro narozené ve znamení Blíženců to nebylo lehké období, Blíženci nepřinášeli štěstí.

Když se ve filmových laboratořích ozval telefon a kdosi chtěl „paní Mortensenovou“, Gladys se natolik vyděsila, že ji museli odvést k aparátu. Její nadřízený pan X, který do ní býval zamilovaný (dokonce v devětadvacátém, když mu dělala asistentku a ještě než o to místo přišla, ale kvůli nemoci, nikoliv vlastní vinou, ji prosil, aby si ho vzala; a chtěl kvůli ní opustit rodinu), jí beze slova podal sluchátko. Šňůra se kroutila jako had, určitě byla živá, Gladys si toho však nevšímala. Oči jí slzely z jedovatých výparů chemikálií, s nimiž právě pracovala (mimochodem zaskakovala za jiného, níže postaveného zaměstnance laboratoří, ale před panem X by si nikdy nedokázala stěžovat), slabě jí hučelo v uších, asi jako když ve filmu šeptá vnitřní hlas: honem, honem, honem, a Gladys si toho opět nevšímala. Dávno si zvykla, už v šestadvaceti letech, kdy se jí narodila poslední z holčiček, ignorovat nejrůznější vnitřní hlasy, neboť poznala, že nejsou ničím jiným než iluzí; ale občas některý hlas využil její únavy a náhle připomínal naplno puštěné rádio. Pokud by se jí teď někdo zeptal, odpověděla by, že tenhle „naléhavý hovor“ se týká její dcery Normy Jeane. (Další dvě dcery zmizely z jejího života. Jejich otec si je prostě odvezl do Kentucky. Prohlásil, že je „vyšinutá“, a možná měl pravdu.) Bohužel vám musím sdělit. Vaše dítě. Velmi líto. Nehoda. Jenže zpráva se týkala Gladysiny matky! Delly! Delly Monroeové! Bohužel vám musím sdělit. Vaše matka. Velmi líto. Mohla byste co nejrychleji přijet?

Sluchátko jí vypadlo z ruky a pohupovalo se na té své hadovitě mrštné šňůře. Gladys se zamžilo před očima a pan X ji musel podepřít.

Panebože, na Dellu si vůbec nevzpomněla! Na vlastní matku Dellu Monroeovou. Úplně ji pustila z hlavy, nechala ji napospas jejímu osudu. Dellu Monroeovou narozenou ve znamení Býka. (Gladysin otec zemřel minulou zimu. Gladys v té době trpěla jednou ze svých prudkých migrén a nebyla schopna přijít na pohřeb ani zajet do Venice Beach za matkou. Na otce se jí celkem snadno podařilo zapomenout; usoudila, že Della jistě obstará truchlení za obě, a jestli jí, Gladys, bude něco vyčítat, nevadí, alespoň se jako vdova trochu rozptýlí. „Chudák táta padl ve Francii, při plynovém útoku v Argonneském lese,“ vykládala už dávno Gladys svým známým. „Vlastně jsem ho ani neznala.“) V posledních letech Gladys nedokázala Dellu milovat, milovat znamenalo vyčerpávat se, vydávat příliš mnoho sil, nicméně byla přesvědčena, že Della ji přežije – a přežije také osiřelou Normu Jeane, o kterou se stará. Na Delle Gladys vadily věčné výtky a nesmiřitelné odsudky. Oko za oko, zub za zub. Žádná matka nemůže opustit své děti, aniž by za to pykala. Ale i kdyby Gladys Dellu milovala, stejně by to byla nedostatečná láska, jaká by matku neochránila.

Neboť láska má ochraňovat. V tom tkví její podstata.

Když láska nezabrání neštěstí, je neduživá.

Malé Normě Jeane, které by se jistě dalo ledacos vyčíst a která našla umírající babičku na podlaze, se nestalo vůbec nic.

Bylo to, jako kdyby babičku „srazil blesk“, bude svůj zážitek líčit Norma Jeane.

Ovšem samotnou Normu Jeane ten blesk minul; a proto se Gladys rozhodla být vděčná.

Všechno mělo svůj skrytý smysl; a svůj skrytý smysl mělo samozřejmě také to, že Gladys i Norma Jeane se narodily v měsíci červnu, ve znamení Blíženců, zatímco Della, s níž se absolutně nedalo mluvit, přišla na svět ve znamení Býka, pravého opaku Blíženců. Protivy se přitahují, protivy se odpuzují.

Její další dcery se narodily ve zcela odlišných znameních. Gladys přinášelo úlevu, že obě žily tisíce mil daleko v Kentucky a bezpečně tedy unikly z vlivu své choré matky. Patřily teď výhradně otci, budou ušetřeny!

Normu Jeane si Gladys pochopitelně odvedla k sobě. Nehodlala svěřit vlastní krev do pěstounské péče ani do okresního sirotčince, i když Della vždycky tvrdila, že nebýt jí, jiný osud by to ubohé dítě nečekal. Gladys docela pobavila představa křesťanského nebe, z něhož Della shlíží dolů na dceru žijící s vnučkou v přízemním domě na Highland Avenue a užírá se zlostí, že se její temné předpovědi nevyplnily. Vidíš? Nejsem tak špatná matka. Byla jsem vyčerpaná. Nemocná. Muži mě jen využívali. Ale už je to lepší. Jsem silná!

Ovšem první týden s Normou Jeane byl příšerný. Ty ubohé přecpané pokojíky v zadní části zatuchle páchnoucího přízemního domu! Problémy se spaním v jediné proleželé posteli. Nemožnost usnout. Gladys nesmírně rozčilovalo, že se jí vlastní dcera zřejmě bojí, couvá před ní a krčí se v rohu jako odkopnutý pes. Můžu snad za to, že ta tvoje milovaná babička umřela? Já ji nezabila! Norma Jeane věčně popotahovala a jako nějaký siroteček z filmové grotesky svírala v náručí svou špinavou a odrbanou panenku. „Proboha, ty si s ní pořád ještě hraješ?“ vztekala se Gladys. „Hrůza! A zakazuji ti na ni mluvit. To je první krok ke...“ Gladys se odmlčela, třásla se, ale nedokázala své obavy vyslovit nahlas. (Zároveň se Gladys v duchu ptala, proč vlastně panenku tak nesnáší. Sama ji přece Normě Jeane darovala. Vadilo jí snad, že Norma Jeane k panence přilnula víc než k ní? Nebo šlo o to, jak se Norma Jeane té neživé hračce se zlatými vlasy, prázdnýma modrýma očima a strnulým úsměvem podobá? Přitom původně Gladys chápala svůj dárek napůl jako žert; panenku jí přinesl jeden známý, tvrdil, že ji našel, ale pravděpodobně ji v rozjařené náladě někde cestou vytáhl z verandy nebo otevřeného vozu, prostě ji sebral, ušklíbl se jako Peter Lorre ve filmu Vrah mezi námi a vůbec ho netrápilo, jestli náhodou nějaká holčička nebude pro milovanou hračku plakat.) Jenže Gladys tu zatracenou věc Normě Jeane sebrat nemohla. Alespoň ne zatím.

5

A tak to spolu matka s dcerou zkoušely vydržet. V čase zkázonosného větru vanoucího od Santa Any, v čase nedýchatelného vzduchu a plamenů pekelných na podzim roku 1934.

Obývaly tři malé místnosti v laciném přízemním penzionu na hollywoodské Highland Avenue. „Jen pět minut pěšky od Hollywood Bowl,“ ráda připomínala Gladys, přestože ve skutečnosti si do amfiteátru Hollywood Bowl nikdy nezašly.

Čtyřiatřicetiletá matka, osmiletá dcera.

Ale nic nebylo takové, jak se na první pohled zdálo, asi jako v zrcadlovém bludišti, kde vidíte svou podobu zkreslenou, a přece skoro normální, takže jí trochu věříte a trochu nevěříte. Třeba Gladys – mohlo jí být čtyřiatřicet, když ještě ani nezačala žít? Přivedla na svět tři děti, ale všechny hned zmizely, svým způsobem pro ni neexistovaly, a najednou do jejího života patřilo tohle předčasně zmoudřelé osmileté děvče se smutnýma očima, nesnesitelná výčitka, před níž Gladys nemohla uniknout. Nemáme nikoho jiného než jedna druhou, opakovala často dítěti, alespoň dokud budu dost silná, abych to zvládla.

Období požárů nepřišlo nečekaně. Zasloužený trest má svou logiku.

A v jižní Kalifornii jako by ve vzduchu visela hrozba dávno před losangeleskými požáry z roku 1934. I bez větru vanoucího od Mohavské pouště člověk musel poznat, že brzy nastane všeobecný chaos. Mohli jste to vyčíst ze svraštělých tváří vandráků bloumajících ulicemi stejně jako z podivně zlověstných tvarů večerních mračen nad Pacifikem. Ve Studiu jste ledacos mohli pochopit ze záhadných narážek, ironických úsměvů a tlumeného smíchu jistých osob, kterým jste kdysi důvěřovali. Raději neposlouchat rozhlasové zprávy. Raději přeskakovat zpravodajské stránky v novinách, dokonce i v Los Angeles Times, které kdosi co chvíli nechával povalovat na chodbě penzionu (možná schválně, aby poplašil citlivější nájemníky, třeba právě Gladys), neboť odevšad se na vás hrnuly děsivé údaje o rostoucím počtu nezaměstnaných, rodin bez střechy nad hlavou, sebevražd zkrachovalých podnikatelů a invalidních veteránů z první světové války, kteří ztratili nejen práci, ale také jakoukoliv „naději“. A co teprve zprávy z Evropy, z Německa!

Příští válka se bude odehrávat přímo tady. Tentokrát ničemu neunikneme.

Bezútěšný závěr, autoritativní hlas rozhlasového komentátora. Gladys trpitelsky zavřela oči, jako by pocítila první nápor migrény.

To byly důvody, proč si Gladys vzala Normu Jeane k sobě, do bytu v přízemním domě na Highland Avenue. Přitom dál denně trávila dlouhé hodiny ve Studiu a neustále se strachovala, aby se opět neocitla na dlažbě (propouštělo se ve všech hollywoodských ateliérech); některé dny ji natolik tížily problémy světa, že se málem nedokázala zvednout z postele. Rozhodla se být svému dítěti „dobrou matkou“ – alespoň v čase, který jim ještě zbýval. Neboť válka by se do Ameriky nemusela přenést jenom z Evropy nebo Tichomoří, mohlo by dojít i k napadení z vesmíru; tuhle hrůzu předpověděl H. G. Wells ve Válce světů, kterou si Gladys velmi oblíbila stejně jako některé kapitoly ze Stroje času. (Měla mlhavou představu, že Wellsovy sebrané spisy obsahující ještě další romány a několik svazků veršů jí kdysi daroval otec Normy Jeane, ve skutečnosti je však dostala „pro rozšíření duchovních obzorů“ od jednoho kolegy, který se v polovině dvacátých let s otcem Normy Jeane, také tehdy krátce zaměstnaným ve Studiu, přátelil.) Marťanská invaze – proč ne? Ve správném rozpoložení Gladys věřila v astrologická znamení, věřila, že život lidstva silně ovlivňují hvězdy i planety. Proč by ve vesmíru nemohly existovat bytosti, které by v souladu se záměry svého Stvořitele toužily napadnout lidstvo? Taková invaze by odpovídala věštbám Apokalypsy, jediné části Písma, která se podle Gladysina mínění ukázala – alespoň v jižní Kalifornii – jako pravdivá. Roli rozhněvaných andělů s planoucími meči by přece klidně zvládli ohyzdní houbovití Marťané vysílající neviditelné paprsky, po jejichž zásahu se člověk promění v „planoucí pochodeň“.

Skutečně Gladys věřila v Marťany? V nebezpečí invaze z vesmíru?

„Žijeme ve dvacátém století. Od časů Jehovy se hodně změnilo. Ani konec světa nebude vypadat stejně.“

Nikdo nevěděl, jestli Gladys pouze provokuje nebo mluví smrtelně vážně. Podobná prohlášení činila svým svůdným hlasem Jean Harlowové, hřbet ruky opřený o útlý bok. Její pohled byl přímý, neuhýbavý. Rudé rty měla naběhlé a vlhké. Normu Jeane zneklidňovalo, když dospělí, zejména muži, sledovali matku s podivně fascinovaným výrazem, asi jako by se nebezpečně vykláněla z okna nebo zvedala hořící svíčku příliš blízko k vlasům. Ano, Gladys je fascinovala dokonce i tím šedobílým pramínkem nad čelem, který si „ze vzdoru“ odmítala obarvit, temnými kruhy pod očima a horečnatými pohyby. Kdykoliv našla posluchače, ať už v hale penzionu, před domem či na ulici, Gladys předváděla scény. Musel je poznat každý, kdo chodil do biografu. Ale pozornost přitahovaly i scény, které si posluchači nedokázali zařadit. Neméně vzrušující bylo, že ta pozornost měla do značné míry erotický podtext.

Erotické kouzlo: být „žádoucí“.

Neboť šílenství je dráždivé, sexy. Alespoň u ženy –

pokud je ta žena poměrně mladá a přitažlivá.

Plaché, často přímo neviditelné Normě Jeane se líbilo, když dospělí, zejména muži, zírali na matku „žádostivě“, s „erotickým“ zájmem. Kdyby je dříve nebo později Gladys neodradila nervózním smíchem a hektickou gestikulací: Možná by se mezi nimi našel muž, který by ji miloval. Muž, který by se s ní oženil. A byly bychom zachráněny! Zato se Normě Jeane nelíbilo, když Gladys po takovém hereckém výkonu doma spolkla hrst tabletek a celá roztřesená zůstávala dlouhé hodiny ležet na mosazné posteli, nespala, ale nevnímala, oči jako potažené blankou. Nemělo smysl, aby se jí Norma Jeane pokoušela rozepnout šaty nebo zout lodičky. Gladys nadávala, kopala kolem sebe a šermovala rukama. „Nech toho! Nedotýkej se mě! Nakazíš se malomocenstvím!“

Kéž by se matka před těmi muži víc snažila! Kdo ví. Třeba by to s některým vyšlo!

6

Ať jsi kdekoliv, jsem tam i já. Ať půjdeš kamkoliv, já tě tam už budu čekat.

Jsem ve tvých myšlenkách, Normo Jeane. Napořád.

Nádherné vzpomínky! Věděla, že se těší zvláštním výsadám.

Jako jediná žačka highlandské obecné školy mívala v malinké peněžence z jahodově červeného saténu vlastní kapesné, aby si o polední přestávce mohla zaskočit do obchodu na rohu pro něco k obědu. Kupovala si ovocné koláče, pomerančovou limonádu. Občas také balíček sušenek s oříškovou pomazánkou. Ty byly dobré! Ještě po letech se jí sbíhaly sliny. Některé dny, dokonce i v zimě, kdy se brzy stmívalo, Norma Jeane po vyučování směla jít dvě a půl míle do Graumanova Egyptian Theatre na Hollywood Boulevardu a tam za pouhých deset centů zhlédla dva filmy.

Zlatovláska a Princ! Oba neustále připraveni nabídnout rozptýlení i útěchu.

„O tom kině nikomu nevykládej.“ Gladys opakovaně kladla Normě Jeane na srdce, že důvěřovat se nedá ani přátelům. Jistě by se našli lidé, kteří by Gladys nespravedlivě odsuzovali. Ale co mohla dělat, když často pracovala přesčas? Její šéf na ni spoléhal, některé detaily při „vyvolávání“ filmů prostě zvládla jenom Gladys Mortensenová, bez Gladys by mohly skončit katastrofou i takové kasovní trháky jako Šťastné dny nebo Kiki. Každopádně byla Gladys přesvědčená, že v Graumanově kině Normě Jeane žádné nebezpečí nehrozí. „Stačí, když si sedneš na kraji řady, blízko uličky. Koukej na plátno a s nikým se nebav. Kdyby tě někdo obtěžoval, okamžitě zavolej uvaděčku.“

Když se po dvojitém programu Norma Jeane za soumraku vracela domů, mírně zmatená, jako by dosud neprocitla z toho úchvatného filmového snu, v duchu si opakovala matčiny rady: „Neloudat se! Musíš jít rychle, s jasným cílem, nejlíp prostředkem chodníku a v dosahu luceren. Na nikoho se nedívat! A kdyby tě kdokoliv chtěl svézt, zásadně odmítnout!“

A taky se mi, pokud si vzpomínám, nikdy nic nestalo.

Protože mě stále provázeli. Oba. Ano, on také.

Princ. Pokud takový muž vůbec existoval, pak ve filmovém snu. Pokaždé když ses blížila k budově Egyptian Theatre připomínající katedrálu, rozbušilo se ti srdce. Nejdřív jsi ho spatřila venku na plakátech a na půvabně lesklých fotografiích, zasklených jako umělecká díla. Fred Astaire, Gary Cooper, Cary Grant, Charles Boyer, Paul Muni, Fredric March, Lew Ayres, Clark Gable. Uvnitř, na plátně, se zdál obrovský a nedostupný, zůstal však důvěrně známý, blízký, málem ses ho mohla dotknout! Zatímco hovořil s jinými lidmi, zatímco objímal a líbal krásné ženy, jako by se stále obracel jedině k tobě. A s těmi ženami to bylo podobné, také ses jich málem mohla dotknout a navíc ti jako při pohledu do pohádkového zrcadla znovu a znovu nabízely tvář tvé Kouzelné přítelkyně, tvou vlastní tvář, tvou budoucí tvář. Ginger Rogersová, Joan Crawfordová, Katharine Hepburnová, Jean Harlowová, Marlene Dietrichová, Greta Garbo, Constance Bennettová, Joan Blondellová, Claudette Colbertová, Gloria Swansonová. Jejich příběhy se mísily a proplétaly jako ve zmateném snu: veselé muzikály se střídaly s temnými dramaty, ztřeštěné komedie s dobrodružnými a válečnými historkami. A ve všech se v nejrůznějších obměnách, s nejrůznějšími osudy a pod nejrůznějšími jmény objevovaly tytéž postavy. Nikdy nescházel Princ.

A nikdy nescházela jeho milovaná Zlatovláska.

Ať jsi kdekoliv, jsem tam i já. Ale ve škole to vždycky neplatilo.

Penzion v přízemním domě na Highland Avenue 828 obývali pouze dospělí, takže jedinou výjimku, malou kudrnatou Normu Jeane, všichni hýčkali. („Není to zrovna nejvhodnější prostředí pro děti, když se tu vyskytují takoví týpci,“ prohodila před Gladys jedna z nájemnic. „Koho myslíte těmi týpky?“ popuzeně opáčila Gladys. „Bydlí tady samí zaměstnanci Studia.“ „No právě,“ zasmála se žena, jako by šlo o košilatý vtip, „samí zaměstnanci Studia.“) Zato ve škole byly samé děti.

Bála jsem se jich! Když jste si co nejrychleji nezískali ty silnější z nich, druhou šanci jste nedostali. Bez bratrů a sester jste si připadali ztracení. Já pro ně byla cizí a myslím, že jsem se až příliš snažila, aby mě spolužačky a spolužáci měli rádi. Přezdívali mi slečna Vykulená nebo Hlavinka, ale proč, to opravdu nevím.

Svým známým Gladys vykládala, jak nesmírně jí záleží na tom, aby dcera netrpěla „nedostatkem všeobecného vzdělání“, ale highlandskou obecnou školu navštívila za celých těch osmnáct měsíců, co tam Norma Jeane chodila, pouze jednou, po písemné výzvě.

Princ se ve škole neobjevil nikdy.

Norma Jeane si ho nedokázala přivolat ani během denního snění, ať už s otevřenýma očima nebo s pevně semknutými víčky. Ale utěšovalo ji, že na ni čeká ve filmovém snu; měla své krásné tajemství.

7

„Čeká tě práce, Normo Jeane. Obě nás čeká práce.“

Bílé pianino Steinway bylo tak krásné, že na ně Norma Jeane zírala s otevřenou pusou a teprve po chvíli se zlehka dotkla prsty leštěného povrchu: pro mne, opravdu pro mne? „Budeš se učit hrát. Já takové štěstí neměla.“ Obývací pokoj v Gladysině třípokojovém bytě byl malý a přecpaný nábytkem, pro klavír se však místo našlo. „Původně patřil Fredriku Marchovi,“ nezapomněla se pochlubit Gladys.

Skvělý pan March, který se proslavil v němých filmech, měl smlouvu se Studiem. Jednoho dne při přátelském „posezení“ v kantýně nabídl Gladys klavír za „výrazně nižší cenu“, neboť věděl, že „kolegyně“ na tom finančně není právě nejlíp; podle další verze pan March prostě své vzácné pianino Gladys daroval „jako výraz upřímného obdivu a úcty“. (Gladys samozřejmě také vzala Normu Jeane do Graumanova kina na film Miluju tě nade vše, v němž Fredric March hrál s Carole Lombardovou; celkem matka s dcerou zhlédly snímek třikrát. „Vědět to tvůj otec, určitě by žárlil,“ poznamenala poněkud záhadně Gladys.) Profesionální učitel hry na klavír by byl příliš drahý, Gladys tedy domluvila Normě Jeane občasné lekce u jednoho z nájemníků penzionu, Angličana jménem Pearce, který dubloval několik předních herců včetně Charlese Boyera a Clarka Gablea. Byl střední postavy, pohledný, s tenkým knírkem. Ale nevyzařovalo z něho žádné fluidum, neměl „osobnost“. Norma Jeane se mu snažila zavděčit a pilně cvičila; ráda na své „kouzelné piano“ hrála, když byla sama, ale otrávené vzdechy a grimasy pana Pearce ji trémovaly. Brzy se u ní vyvinul zlozvyk nutkavě opakovat jeden a tentýž tón. „Má milá, melodii nesmíš vykoktávat,“ ironicky se ušklíbl pan Pearce. „Snad stačí, jak se prokoktáváš svou mateřštinou.“ Také Gladys se pokoušela naučit Normu Jeane to málo, co sama z hraní na klavír „pochytila“, jejich společné hodiny však byly ještě nepříjemnější než s panem Pearcem. „Kristepane, copak ti nerve uši, když zahraješ falešný tón? Zvýšený nebo snížený?“ rozčilovala se Gladys. „Nemáš ani za nehet hudebního sluchu? Jsi hluchá?“

Přesto Norma Jeane, byť s přestávkami, pokračovala ve výuce a příležitostně brala i hodiny zpěvu u jedné matčiny známé, nájemnice penzionu, která pracovala v hudebním oddělení Studia. Slečna Flynnová Gladys důvěrně sdělila: „Ta vaše dceruška je úžasně milá. A pilná. Kdyby se tak snažily všechny mladé zpěvačky, co s námi mají smlouvu! Jenže právě teď,“ přešla Jess Flynnová do šepotu, aby ji Norma Jeane neslyšela, „absolutně nemá hlas.“

„Ale bude mít,“ prohlásila Gladys.

Tohle byly naše bohoslužby.

O nedělích, pokud měla Gladys peníze na benzin (nebo přítele, který by benzin zaplatil), jezdila s Normou Jeane na výlety k sídlům „hvězd“ v Beverly Hills, Bel Air, Los Feliz a Hollywood Hills. Celé jaro a léto roku 1934, nezastavil ji dokonce ani vichrný podzim. Její mezzosopránový hlas se chvěl pýchou. Vila Douglase Fairbankse. Vila Mary Pickfordové. Vila Poly Negri. Vily Toma Mixe a Thedy Bary... „Bara si vzala multimilionáře a nechala filmu. Chytré.“ Norma Jeane jen zírala. Ty obrovské domy! Podobaly se palácům a zámkům na obrázcích v knize pohádek. Snad nikdy nebyly matka s dcerou šťastnější než v těch kouzelných chvílích, kdy projížděly ulicemi luxusních čtvrtí. Normě Jeane nehrozilo, že by matku rozčilovala svým zadrháváním, neboť Gladys ji vůbec nepustila ke slovu. „Dům Barbary La Marr, té, co hrála Dívku až příliš krásnou, ale to je samozřejmě myšleno žertem, zlato. Člověk nikdy není dost krásný, stejně jako nikdy není dost bohatý. Dům W. C. Fieldse. A tamhle dřív bydlela Greta Garbo, je to nádherný dům, i když menší, než bys čekala. Ta vila v koloniálním slohu patří nedostižné Glorii Swansonové. A tady vidíš dům ,naší‘ Normy Talmadgeové.“ Gladys zaparkovala poblíž branky, aby se dítě mohlo pokochat pohledem na elegantní kamenné sídlo v Los Feliz, kde Norma Talmadgeová žila se svým manželem, filmovým producentem. Vchod hlídalo osm žulových lvů, symbolů společnosti Metro-Goldwyn-Mayer! Norma Jeane zírala a žasla. Jak jasně zářil hustý zelený trávník! Možná Los Angeles skutečně stálo na písku, ale v Beverly Hills, Bel Air, Los Feliz nebo Hollywood Hills by vás nic takového nenapadlo. Už celé týdny nespadla ani kapka, tráva všude usychala, ale tady zůstávala svěží jako v ráji. Karmínové a purpurové bugenvileje nepřestávaly kvést. Byly tu podivně tvarované stromy, jaké Norma Jeane nikde jinde neviděla (Gladys jim říkala italské cypřiše), a štíhlé palmy, přerůstající i hřebeny nejvyšších domů. „Někdejší sídlo Bustera Keatona. Tamhle bydlí Helen Chandlerová. A tamhle, za tou brankou, Mabel Normandová. A tady Harold Lloyd. John Barrymore. Joan Crawfordová. A Jean Harlowová, ,naše‘ Jean.“ Normu Jeane potěšilo, že Jean Harlowová a stejně tak Norma Talmadgeová žijí v palácích obklopených bujnou zelení.

Slunce nad takovými domy se zdálo mírné, nikdy neoslňovalo. A nikdy se nad nimi nestahovala olověná mračna, po dokonale modré obloze proplouvaly jen nadýchané bělostné obláčky.

„Tamhle bydlí Cary Grant. Takový mladík! A tady John Gilbert. Podívej, jedno z bývalých sídel Lillian Gishové. A v tom rohovém domě do své smrti žila chudinka Jeanne Eagelsová.“

Norma Jeane se okamžitě zeptala, co se Jeanne Eagelsové stalo.

Dřív by si Gladys jen povzdechla: Umřela. Ale tentokrát téměř s odporem nakrčila nos. „Eagelsová! Dostaly ji drogy. Říká se, že před smrtí vypadala jako kostlivec. V pětatřiceti z ní byla úplná stařena.“

Okružní jízda pokračovala. Někdy Gladys začínala v Beverly Hills a vpodvečer se obloukem dostala zpátky na Highland Avenue; jindy zamířila rovnou do Los Feliz a přes Beverly Hills se vracela; a občas vyrazila nahoru do řidčeji osídlených Hollywood Hills, kde bydlely mladší nebo právě vycházející hvězdy. Stávalo se, že jakoby proti své vůli, téměř náměsíčně odbočila do ulice, kterou toho dne už projely, a zopakovala své poznámky: „Vidíš? Ta vila v koloniálním slohu patří Glorii Swansonové. Tam za tou brankou bydlí Myrna Loy. A přímo před námi Conrad Nagel.“ Cesta nabývala na zajímavosti, i když Gladys zpomalila a chvílemi jen dlouze zírala přes věčně špinavé přední sklo své otřískané zelené fordky. Náhle se zdálo, že výlet má skrytý význam, který se později objasní podobně jako ve filmech se složitou zápletkou. Kdesi pod obdivem a úctou zazněl v Gladysině hlase hořký tón trvalé, nesmiřitelné zloby. „Tady – nejslavnější dům ze všech: SOKOLÍ HNÍZDO. Vila nebožtíka Rudolpha Valentina. Ten neměl žádný herecký talent. A neměl ani talent pro život. Ale byl fotogenický... a umřel v pravý čas. Pamatuj si to, Normo Jeane, důležité je umřít v pravý čas.“

Matka s dcerou seděly v zelené fordce z roku 29, mlčky zíraly na pseudobarokní sídlo legendy němého filmu a vůbec se jim odtud nechtělo.

8

Na ten pohřeb se Gladys a Norma Jeane oblékly nesmírně pečlivě, i když věděly, že se budou mačkat mezi více než sedmi tisíci „truchlících“, kteří zaplnili Wilshire Boulevard v blízkosti Wilshireského templu.

Templ, vysvětlila Gladys Normě Jeane, je vlastně „židovský kostel“. Židé jsou „skoro jako křesťané“, jenom patří ke starší, moudřejší a nešťastnější rase. Zatímco křesťané osídlili Západ, aby obdělávali půdu, Židé vybudovali filmový průmysl a vyvolávají revoluce.

„A mohly by se z nás stát Židovky, mami?“ zeptala se Norma Jeane.

Gladys chtěla zavrtět hlavou, ale pak zaváhala a usmála se. „Kdyby nás chtěli vzít mezi sebe. Kdybychom jim za to stály. Kdybychom se tak znovu narodily.“

Gladys, která už několik dní vykládala, že se s panem Thalbergem znala („jistě nijak důvěrně, ovšem obdivovala jsem jeho úžasný cit pro film“), na sobě měla okouzlující černé krepdešínové šaty se sníženým pasem, volnou skládanou sukní do půli lýtek a jemně vypracovaným krajkovým límečkem, inspirované módou dvacátých let. Závojíček na černém klopeném klobouku se pravidelně zvedal a klesal při každém výdechu a nádechu. Rukavice z černého saténu jí sahaly až k loktům, kouřové punčochy dokonale ladily s černými lodičkami na vysokých podpatcích. Nehnutou voskově bledou tváří připomínala figurínu, přehnaně nalíčenou v dávno překonaném stylu Poly Negri; její parfém vydával pronikavě sladkou vůni jako nahnilé pomeranče v nefungující lednici. Kdykoliv Gladys pohnula hlavou, zatřpytily se její náušnice – snad briliantové, ale možná jen s polodrahokamy či šikovně vybroušenými sklíčky.

Když jde o něco závažného, neváhej se třeba zadlužit.

Úmrtí slavné osobnosti je vždycky závažná věc.

(Ve skutečnosti si Gladys pořizovala pouze doplňky. Černé krepdešínové šaty si – bez dovolení – vypůjčila ve Studiu ze skladu kostýmů.)

 Norma Jeane, vystrašená vlnícími se davy cizích lidí, uniformovanými policisty na koních, kolonou chmurně černých limuzín, bizarní směsí pláče, ječivých výkřiků a občasného potlesku, byla oblečená ve tmavomodrých sametových šatech s krajkovým límečkem a krajkou lemovanými rukávy, na hlavě měla skotský baret, na rukou bílé krajkové rukavičky a na nohou tmavé vroubkované punčochy a lakované střevíčky. Nešla dnes do školy, zato už od rána vyslechla spousty příkazů a výtek. Gladys prožila jednu ze svých těžkých nocí, neboť po prášcích se jí dělalo zle a myšlenky jí vířily v hlavě „jako zpřetrhané telegrafní pásky“, a tak ještě před rozedněním Normě Jeane důkladně umyla vlasy, potom je dlouho nemilosrdně rozčesávala a kartáčovala, dokud se neleskly, a nakonec je s pomocí Jess Flynnové, kterou pláč dítěte vytáhl z postele, úhledně spletla do copů a obtočila kolem spánků; Norma Jeane sice pofňukávala, ale vypadala jako princeznička.

Určitě tam bude. Na tom pohřbu. Půjde za rakví nebo bude mezi těmi, kdo ji ponesou. Nepromluví s námi. Na veřejnosti ne. Ale uvidí nás. Uvidí svou dceru. Nemůžeš vědět, kdy se to stane, ale musíš být připravená.

Pohřeb měl začít v devět, do půl osmé však davy zaplnily obě strany ulice před Wilshireským templem. Byli tu jízdní i pěší policisté, všude se rojili fotografové s aparáty v pohotovostní poloze. Na vozovce i na chodnících stály zátarasy a za nimi masa mužů a žen dychtivě a s nevídanou trpělivostí čekala, až po devadesáti minutách ze dveří templu, kam obyčejní smrtelníci neměli přístup, vyjdou filmové hvězdy a další celebrity, které předtím dorazily v limuzínách; během té doby se dav neustále rozrůstal a houstl, Gladys s Normou Jeane se tiskly k dřevěné bariéře a pro jistotu se pevně držely za ruce. Konečně se z hlavního vchodu chrámu vynořila zářivě černá rakev, kterou neslo osm elegantně oblečených a důstojně se tvářících pánů, jejichž jména se okamžitě začala ozývat ve vzrušeném davu. Ronald Colman! Adolphe Menjou! Nelson Eddy! Clark Gable! Douglas Fairbanks mladší! Al Jolson! John Barrymore! Basil Rathbone! A za nimi žalem sklíčená vdova, filmová hvězda Norma Shearerová, od hlavy až k patě celá v černém, půvabný obličej skrytý pod závojem. Pak už se z templu jako proud zlaté lávy hrnuly další a další důstojně zachmuřené osobnosti a jejich obdivně šeptaná i nadšeně vykřikovaná jména připomínala litanii, kterou Gladys s pýchou a posvátnou úctou opakovala Normě Jeane, vzrušené a zároveň roztřesené strachem, že ji lidé ušlapou. Leslie Howard! Erich von Stroheim! Greta Garbo! Joel McCrea! Wallace Beery! Clara Bowová! Helen Twelvetreesová! Spencer Tracy! Raoul Walsh! Edward G. Robinson! Charlie Chaplin! Lionel Barrymore! Jean Harlowová! Groucho, Harpo a Chico Marxové! Mary Pickfordová! Jane Withersová! Irvin S. Cobb! Shirley Templeová! Jackie Coogan! Bela Lugosi! Mickey Rooney! Freddie Bartholomew ve svém sametovém oblečku z Malého lorda Fauntleroye! Busby Berkeley! Bing Crosby! Lon Chaney! Marie Dresslerová! Mae Westová! Náhle fotografové a lovci autogramů prolomili zátarasy a jízdní policisté mávající obušky se je pokusili zatlačit zpátky.

Zavládl zmatek. Dav se rozječel, tu a tam někdo upadl, tu a tam někoho zasáhl obušek nebo kopl kůň. Policisté křičeli do tlampačů, všechno však přehlušil zvuk startujících automobilů. Rozruch záhy pominul. Norma Jeane se s baretem nakřivo a příliš vyděšená, než aby plakala, jako klíště držela matčiny ruky – a matka neucukla, dovolila mi to! Tlak davu postupně polevoval. Nádherný černý pohřební vůz a limuzíny plné hvězd odjely, na chodnících kolem templu zůstali jen obyčejní diváci, kteří jeden pro druhého nebyli o nic zajímavější než hejno vrabců. Policejní zátarasy zmizely a lidé se pomalu a trochu rozpačitě začínali trousit domů. Nemělo smysl dál tady trčet, pohřeb byl u konce, hollywoodský velikán Irving G. Thalberg definitivně vstoupil do historie.

Některé z žen si otíraly oči. A ledaskdo se tvářil nejistě, asi jako člověk, který utrpěl citelnou ztrátu, ale neví, o co vlastně přišel.

Patřila k nim také matka Normy Jeane. Její tvář se pod zvlhlým závojíčkem zdála rozmazaná, oči připomínaly drobné akvarijní rybky, neustále měnící směr pohybu. Křečovitě se usmívala a snad cosi šeptala. Sklouzla pohledem k dceři, ale zřejmě ji nevnímala. A pak se na svých vysokých podpatcích poněkud nejistým krokem vydala pryč. Norma Jeane si všimla dvou osamělých mužů, kteří matku pozorovali. Jeden z nich vyzývavě hvízdl – klidně by to mohl být úvod k taneční scéně z některého filmu s Fredem Astairem a Ginger Rogersovou, až na to, že nespustila hudba a Gladys se ani neotočila; muž okamžitě ztratil zájem a otráveně se odklátil. Na opačnou stranu vzápětí vyrazil i druhý muž, jenom se předtím poškrábal v rozkroku, jako by mu vůbec nevadila přítomnost cizích lidí.

A náhle dusot kopyt! Norma Jeane sebou vylekaně škubla a spatřila policistu v sedle krásného vysokého hnědáka s obrovskýma očima. „Kdepak máš maminku, holčičko? Nebo jsi tu snad sama?“ Norma Jeane stydlivě zavrtěla hlavou, rozběhla se ke Gladys a vzala ji za ruku v rukavičce, znovu vděčná, že ji dnes matka neodstrkuje, neboť jízdní policista je nepřestával pozorně sledovat. Už brzy se to stane. Ale teď ještě ne. Gladys byla jako omámená a nemohla si vzpomenout, kde zaparkovala vůz, Norma Jeane si to však alespoň přibližně pamatovala a po chvíli zelenou fordku z roku 29 skutečně objevily: stála nedaleko, v jedné z ulic kolmých k Wilshire Boulevardu. Stejně je zvláštní, jak nakonec vždycky všechno dobře dopadne, úplně jako ve filmu, pomyslela si Norma Jeane; a neméně zvláštní jí připadalo, že existuje klíček k určitému vozu, po městě přece jezdí stovky, tisíce nejrůznějších aut, ale vy máte klíček jen k tomu jednomu jedinému, a když tím klíčkem otočíte, „zapalování“ spustí motor. A člověk nezůstane ztracený a bezradný daleko od domova.

Ve fordce bylo horko jako v peci. Norma Jeane se kroutila a poposedávala, zoufale se jí chtělo na záchod.

Gladys si osušila oči. „Snažím se nedávat příliš najevo smutek. Nikdo nemusí vědět, co cítím,“ pronesla nedůtklivým tónem. A náhle se nečekaně přísně obořila na Normu Jeane: „Co jsi to sakra provedla s těmi šaty?“ Lem se totiž zachytil o třísku v dřevěném zátarasu a natrhl se.

„J-já to neudělala.“

„A kdo asi? Svatý Mikuláš?“

Původně chtěla Gladys jet na „židovský hřbitov“, nevěděla však, kde to je. A nikdo jí neporadil, ani když na Wilshire Boulevardu několikrát zastavila a vyptávala se. Jela tedy dál, zapálila si chesterfieldku a klobouk se zplihlým závojíčkem odhodila na zadní sedadlo ke starým novinám, filmovým časopisům, paperbackům, špinavým kapesníkům a nejrůznějším kusům oblečení. Zatímco Norma Jeane už se obávala nejhoršího, Gladys filosofovala. „Možná, když je člověk Žid jako třeba Thalberg, všechno vypadá jinak. Určitě se na svět dívají jinýma očima. Dokonce mají i jiný kalendář. Věci, které nás znovu a znovu překvapují, pro ně vůbec nejsou nové. Napůl žijí ve Starém zákoně, kde je to samá pohroma, samé varování. Myslím, že takový nadhled by prospěl i nám.“ Odmlčela se a úkosem se podívala na dceru. Norma Jeane stále ještě bojovala, ale tlak v močovém měchýři se rychle měnil v nesnesitelnou bodavou bolest. „On židovskou krev má,“ pokračovala Gladys. „A to je taky jedna z věcí, které nás rozdělují. Dnes nás viděl. Nemohl mluvit, ale jeho oči byly dostatečně výmluvné. Viděl tě, Normo Jeane.“

Právě v tom okamžiku, necelou míli od Highland Avenue, se Norma Jeane – se slzami v očích, rudá studem! – počurala. Opravdu už to nedokázala vydržet. Jakmile Gladys ucítila ostrý pach moči, zuřivě se do dcery pustila hřbetem ruky a loktem. „Čuně! Zvíře jedno! Ty šaty teď můžu vyhodit a přitom ani nejsou naše! Přiznej se, udělala jsi to schválně, co?“

O čtyři dny později začal vát vítr od Santa Any.

9

Neboť milovala své dítě a chtěla je ušetřit žalu.

Neboť v jejích žilách koloval jed – a jed koloval i v žilách dítěte.

Neboť hrad z písku se hroutil v plamenech.

Neboť vzduch byl prosycen pachem spáleniny.

Neboť podle horoskopu by všichni narození ve znamení Blíženců měli „jednat odhodlaně“ a „prokázat odvahu k zásadním krokům“.

Neboť minul její čas, život z ní vyprchával a pro muže přestala být nadále žádoucí.

Neboť po třináct let pracovala ve filmových laboratořích Studia, po třináct let se jako oddaná a spolehlivá zaměstnankyně Studia podílela na vzniku slavných filmů s největšími americkými hvězdami, pomáhala zušlechťovat duši celé Ameriky... a teď náhle zjistila, že mládí nenávratně zmizelo a její vlastní duše i tělo jsou smrtelně choré. V ordinaci Studia jí lhali do očí, Studiem placený lékař tvrdil, že nemá otrávenou krev, ačkoliv krev otrávenou má, jedovaté chemikálie přece pronikají i nejsilnějšími gumovými rukavicemi, jed proniká do dlaní, do těch dlaní, které její milý kdysi něžně líbal, kterým říkal „dlaně útěchy“, jed koluje v krvi, krev roznáší jed do kloubů a do všech kostí, do mozku a do bezbranných plic. A do očí, ano, oči už ji bolí i ve spánku a čím dál víc se jí zhoršuje zrak. Přitom její kolegyně a kolegové odmítají přiznat, že sami jsou také nemocní, bojí se totiž vyhazovu, děsí je přízrak „nezaměstnanosti“. Neboť v roce 1934 Spojené státy prožívají pekelné období a zároveň období ostudných hanebností. Neboť se hlásila jako nemocná, dvakrát, třikrát se hlásila jako nemocná, najednou jí však jakýsi úřední hlas sdělil, že její jméno není na výplatní listině Studia, byla propuštěna a „z bezpečnostních důvodů“ dokonce musí vrátit propustku.

Neboť už nikdy nebude pracovat ve Studiu. Už nikdy nebude do úmoru dřít, jen aby přežila, už nikdy nebude za pár grošů prodávat svou duši. Neboť musí očistit samu sebe i to ubohé dítě.

Neboť dcera byla její vlastní utajené já, náhle obnažené a vystavené zlomyslným pohledům.

Neboť dcera byla ve skutečnosti znetvořená zrůda v klamné podobě hezké kudrnaté dívenky. Neboť za vším se skrývala zrada.

Neboť otec dítěte si nepřál, aby se narodilo.

Neboť jí řekl, že pochybuje, jestli je vůbec jeho.

Neboť jí dal peníze, neboť hodil na postel hrst bankovek.

Neboť celkem to bylo 225 dolarů, přesně na tolik si cenil její lásku.

Neboť jí řekl, že ji nikdy nemiloval – prostě si všechno špatně vyložila.

Neboť jí řekl, aby mu už nevolala a nepronásledovala ho na ulici.

Neboť za vším se skrývala zrada.

Neboť před tím, než otěhotněla, ji miloval. A potom už ne. Neboť by si ji byl býval vzal. Tím si byla jistá.

Neboť dítě se narodilo o tři týdny dřív, tedy ve znamení Blíženců stejně jako ona. Neboť si do života přineslo totéž prokletí.

Neboť dítě s takovým prokletím nikdy nikdo nebude milovat.

Neboť lesní požáry obkličující město byly jasným pokynem, poslední výzvou.

Ale ten, kdo si měl přijít pro matku, nebyl Princ.

Po celý život mě pak provázela hrůza, že jednoho dne i ke mně vtrhnou cizí lidé a odvezou mě, polonahou, nepříčetně běsnící, v žalostném stavu.

Musela zůstat doma. Matka ji odmítla posílat do školy, mezi jejich nepřátele. Jess Flynnová se někdy zdála důvěryhodná, jindy nikoliv. Jako zaměstnankyně Studia možná Jess Flynnová slídila. Ale zároveň byla Jess Flynnová přítelkyně, která jim nosila jídlo. Prostě se zastavila a usmála se: „Tak co, jak se vede?“ A zeptala se, jestli Gladys nepotřebuje půjčit peníze nebo třeba smeták na koberce. Gladys většinou jen ležela v posteli, nahá, přikrytá dávno nevypraným prostěradlem. Nesvítila, ale na nočním stolku měla připravenou baterku „kvůli škorpionům“. Žaluzie ve všech místnostech zůstávaly zatažené, takže se nedalo poznat, jestli je den nebo noc, jestli se smráká nebo rozednívá. Trvale šero, trvale zamlženo. Pach nemoci. Pach špinavého prádla. Pach kávové sedliny a zkyslého mléka, pach pomerančů v lednici bez ledu. Pach ginu, pach přeplněných popelníků, pach potu, pach vzteku a zoufalství. Jess Flynnová občas „trochu poklidila“, obvykle si to však Gladys nepřála.

Čas od času zaťukal Clive Pearce. S Gladys i s holčičkou se bavil pouze přes dveře, takže mu nebylo příliš rozumět. Na rozdíl od Jess Flynnové nikdy nevešel dovnitř. Hodiny klavíru během léta skončily. Pearce později bude mluvit o „tragédii, která málem skončila ještě větší tragédií“. Ostatní nájemníci bezradně krčili rameny – co s tím? Všechny živilo Studio. V penzionu bydleli dubleři a komparzisté, ale také asistent režie, masér, kostymérka, dvě skriptky, cvičitel, technik z filmových laboratoří, stenografka, stavěči dekorací a několik hudebníků. Převládal mezi nimi názor, že Gladys Mortensenová je „duševně nevyrovnaná“ nebo prostě jen „náladová a poněkud výstřední“. Většina nájemníků také věděla, že paní Mortensenová žije s dceruškou, která (snad až na ty kudrnaté vlasy) „jako by jí z oka vypadla“.

 Nikdo nevěděl, jestli je vůbec třeba něco s tím dělat. Nikdo si nechtěl zbytečně pálit prsty. Nikdo na sebe nechtěl přivolat hněv „té hysterky“ Mortensenové. Obyvatelé penzionu tiše předpokládali, že Jess Flynnová jako přítelkyně Gladys Mortensenové všechno sleduje a v případě nutnosti zasáhne.

Vzlykající nahé děcko se vyškublo matce a snažilo se schovat za klavír. Nehty se drželo koberce jako vyděšené zvířátko. Matka oběma pěstmi praštila do kláves; ozvaly se ostré disonantní tóny, chvějící se jako podrážděné nervy. A zároveň scéna připomínala němou grotesku ve stylu Macka Sennetta. S Mabel Normandovou, na jejíž filmy Gladys chodívala ještě jako školačka.

Když tě něco rozesměje, je to komedie. Třeba i surová.

Z vražedně horké vody řinoucí se do vany stoupala oblaka páry. Matka, sama už nahá, svlékla dítě a pokusila se je ponořit do očistné lázně. Dítě se s křikem bránilo. V matčině zamlžené hlavě plné nakyslého dýmu a hlasů příliš utlumených prášky, než aby jim bylo rozumět, se uhnízdila představa, že dítě má být mnohem mladší, ano, všechno se musí odehrávat v minulosti, kdy dítěti byly teprve dva nebo tři roky a vážilo – kolik vlastně? – snad třicet liber, důvěřovalo své matce, nepodezíralo ji kdoví z čeho, neodtahovalo se od ní a neječelo jako tohle podivně velké, silné a svéhlavé dítě, které se zuřivě vzpíralo matčině vůli, odmítalo se nechat odvést zpátky do koupelny a posadit do vřící očistné lázně, dokonce se s matkou pralo, vysmeklo se jí z nahých paží a uteklo na druhý konec bytu.

„To ty. Ty za to můžeš. Že mě opustil. To o tebe nestál.“ Slova, vyslovená s nepřirozeným klidem, letěla za vyděšeným dítětem jako hrst ostrých kamínků.

A nahé dítě se vyřítilo na chodbu a zatlouklo na nejbližší dveře. „Pomoc! Pomozte nám!“ Ale nikdo neotevřel. Dítě běželo dál a zabouchalo na další dveře. „Pomoc! Pomozte nám!“ A opět nikdo neotevřel. Dítě tedy běželo dál a zkusilo to u třetích dveří. Tentokrát se otevřely a jakýsi opálený svalnatý mladý muž s tváří herce a oblečený jen v tílku a kalhotách bez opasku zamžikal nepředstíraným údivem, neboť před sebou viděl rozrušenou, uslzenou a úplně nahou dívenku, která ho zajíkavě žádala: „P-pomozte nám, mojí matce je špatně, pojďte jí pomoct, je jí moc zle.“ A ten mladý muž nejprve sebral ze židle svou košili, chvatně do ní dítě zabalil, aby zakryl jeho nahotu, a potom se vlídně zeptal: „Dobrá, holčičko, tak tvojí mamince je zle? Copak se jí stalo?“

Teta Jess a strýček Clive

Milovala mě; odvedli mi ji, ale vždycky mě milovala.

„Mamince už je mnohem líp, můžeš ji navštívit, Normo Jeane.“

To promluvila slečna Flynnová. Ve dveřích za ní stál pan Pearce. Oba se tvářili rozpačitě a trochu pohřebně. Gladysina přítelkyně Jess Flynnová měla zarudlé oči a nos jí cukal jako králíkovi, Gladysin přítel Clive Pearce cucal mentolovou pastilku a nervózně si mnul bradu. „Maminka tě chce vidět, Normo Jeane!“ pokračovala slečna Flynnová. „A podle lékařů už je jí natolik dobře, že se můžete setkat. Co říkáš, pojedeme?“

Co říkáš, pojedeme? Znělo to jako věta z filmu; dítě vytušilo nebezpečí.

Ale ve filmu musíte scénu patřičně sehrát. Nesmíte dát najevo své podezření. Protože samozřejmě nevíte, co bude následovat. Jedině kdybyste se na film dívali už podruhé, věděli byste, co všechny ty křečovité úsměvy, vyhýbavé pohledy a toporné věty skutečně znamenají.

Dítě se šťastně usmálo. Dítě věřilo každému slovu a přálo si, aby vypadalo jako dítě věřící každému slovu.

Od chvíle, kdy Gladys Mortensenovou „odvezli“ a hospitalizovali ve Státní nemocnici v Norwalku jižně od Los Angeles, uplynulo deset dní. Vzduch ve městě byl stále ještě štiplavý, až slzely oči, ale požáry v kopcích zvolna pohasínaly. Za nocí nekvílelo tolik sirén. Rodiny evakuované z kaňonů na severní straně se směly vrátit do svých domovů. Ve většině škol se opět vyučovalo. Na Normu Jeane však ve čtvrté třídě highlandské obecné čekali marně. Norma Jeane totiž měla neustále slzy na krajíčku a byla „nervózní“. Přespávala na rozkládací pohovce v obývacím pokoji slečny Flynnové, přikrytá nezastlanými prostěradly z Gladysina bytu. Někdy dokázala spát nepřetržitě šest až sedm hodin. Když jí slečna Flynnová dala „jen půlku“ bílé tabletky, která na jazyku chutnala jako zhořklá mouka, Norma Jeane upadla do hlubokého mrákotného spánku, při němž jí kůže zvlhla lepkavým potem a srdce tlouklo v pomalém rytmu kovářského kladiva. Po takovém spánku si nevzpomínala na nic z toho, co se stalo předtím. Neviděla jsem ji. Nebyla jsem u toho, když ji odváželi.

Babička Della často Normě Jeane vyprávěla pohádku, kterou si možná sama vymyslela: jedna malá holčička pořád koukala, kam neměla, a poslouchala, co neměla; no a pak přiletěla černá vrána a vyklovala holčičce oči, „obrovská ryba poskakující na ocasní ploutvi“ holčičce schlamstla uši a nakonec ještě zrzavá liška holčičce uhryzla všetečný nosík! Budeš si to pamatovat, mladá dámo?

Netrpělivě očekávaný den. Přesto se Norma Jeane tvářila překvapeně. Slečna Flynnová si mnula ruce, usmívala se všemi zuby a vysvětlovala, že Gladys si přeje, aby ji Norma Jeane „navštívila“.

Gladys občas zlomyslně tvrdila, že Jess Flynnová je jenom pětatřicet let stará panna. Ale Jess, hlasová instruktorka a hudební asistentka, kdysi absolvovala Sanfranciskou konzervatoř a do Studia nastoupila s půvabným sopránem připomínajícím Lily Ponsovou. Podle Gladys měla Jess smůlu, protože „půvabných“ sopránů bylo v Hollywoodu odjakživa víc než švábů. A „vošoustů“. (Ovšem když Gladys „sprosťačila“ a přiváděla své známé do rozpaků, nesměli jste se rozhihňat. A pokud na vás Gladys spiklenecky nemrkla, nesměli jste dokonce ani dát najevo, že posloucháte.)

Toho dopoledne se tedy objevila Jess Flynnová s úsměvem na rtech, smutkem ve zvlhlých očích a legračně pocukávajícím nosem. V práci požádala o volno. Znovu a znovu Normě Jeane vysvětlovala, že telefonovala do nemocnice; „mamince“ už je mnohem líp a může přijímat návštěvy, proto k ní s Clivem Pearcem Normu Jeane odvezou a taky vezmou „pár kufrů s nějakými drobnostmi“, sama všechno hned zabalí, ne, Norma Jeane jí nemusí pomáhat, raději ať si jde hrát na dvůr. (Ale jak byste si mohli „hrát“, když máte matku v nemocnici?) Venku dítě okamžitě začaly pálit oči, otřelo si je a zároveň se snažilo zahnat nepříjemné myšlenky: Jess Flynnová přece musela vědět, že Gladys není žádná maminka.

Neviděla jsem, jak ji odváželi. S rukama v rukávech svázaných za zády. Nahou, připoutanou na nosítkách, přes která přehodili tenkou přikrývku. Matka křičela, plivala kolem sebe, proklínala celý svět, pokoušela se vysmeknout. A zpocení zřízenci jí nadávky opláceli.

Později Normě Jeane opakovaně vysvětlovali, že nic z toho neviděla, vůbec tam nebyla.

Nebo jí snad slečna Flynnová dlaněmi zakryla obličej? Rozhodně by to bylo lepší, než kdyby jí vrána vyklovala oči!

Slečna Flynnová, pan Pearce. Netvořili však pár, ledaže by šlo o pár z filmové komedie. Gladysini přátelé v penzionu. A Normu Jeane měli opravdu rádi! Pana Pearce vážně znepokojilo to, co se stalo, slečna Flynnová zase slíbila, že se o Normu Jeane „postará“, a svůj slib po celých nesnadných deset dnů dodržela. Teď lékaři definitivně potvrdili diagnózu – a bylo rozhodnuto. Norma Jeane dobře slyšela, jak Jess ve vedlejší místnosti během dlouhého telefonického hovoru vzlyká a popotahuje. Cítím se hrozně! Ale napořád to skutečně nejde. Bůh mi odpusť, vím, co jsem slíbila. A myslela jsem to upřímně. Mám tu holčičku moc ráda, úplně jako by byla moje. Jenže taky musím pracovat, jak je Bůh nade mnou, prostě musím, nestačila jsem si nic našetřit, kdepak, jiné řešení nevidím. V podpaží béžových plátěných šatů měla propocené půlkruhy. Běžela se do koupelny vybrečet a potom si jako pokaždé, když byla nervózní, zuřivě čistila zuby, až jí z bledých dásní crčela krev.

Téměř čtyřicetiletý Clive Pearce, v penzionu známý jako „uhlazený Anglán“, patřil k davu řadových herců Studia, stále však doufal, že jednou dojde k zásadnímu obratu. („Většinou se člověk obrací až v hrobě,“ dodávala Gladys s posměšně ohrnutými rty.) Teď na sobě Clive Pearce měl tmavý oblek s bílou košilí a šátkem místo vázanky. Vypadal dobře, jen se trochu řízl při holení. Z úst mu vanula vůně mentolových pastilek v čokoládě, kterou by Norma Jeane poznala i se zavřenýma očima. Vůně „strýčka Clivea“, jak chtěl, aby mu říkala, i když ho tak nikdy neoslovila, nezdálo se jí to správné, protože ve skutečnosti můj strýček nebyl. Přesto se Normě Jeane pan Pearce, její učitel klavíru, líbil, moc a moc se jí líbil! Nesmírně si přála udělat mu radost a potěšil ji každý jeho spokojený úsměv. A stejně tak měla ráda slečnu Flynnovou, která ji v posledních několika dnech vybízela, aby jí říkala „teto Jess“ nebo „tetičko Jess“, ta slova ovšem Normě Jeane vždycky uvázla v hrdle, neboť slečna Flynnová ve skutečnosti moje teta nebyla.

„Co říkáš, pojedeme?“ odkašlala si slečna Flynnová. A znovu ten přízračný úsměv.

Pan Pearce s mentolovou pastilkou v puse a provinilým výrazem ve tváři zvedl Gladysiny kufry – dva menší uchopil do levé ruky, třetí do pravé. Na Normu Jeane se nepodíval, povzdechl si a tiše zamumlal cosi jako: Bůh s námi, co musí být, musí být, nic jiného nám nezbývá.

Jistě existoval film, ve kterém se teta Jess a strýček Clive vzali a měli dcerušku Normu Jeane. Ale tohle byl jiný film.

Ramenatý pan Pearce odnesl kufry do svého vozu zaparkovaného u chodníku. Nervózně švitořící slečna Flynnová vedla Normu Jeane za ruku. Bylo dusno, slunce vydatně hřálo i přes clonu šedivých mraků. Řídit měl pochopitelně pan Pearce, ve filmech vždycky řídí muži. Norma Jeane doufala, že slečna Flynnová bude sedět vzadu společně s ní a panenkou, slečna Flynnová se však posadila dopředu vedle pana Pearce. Jízda potrvá asi hodinu a mezi předními a zadními sedadly během ní nepadne téměř jediné slovo. Hukot motoru, vzduch syčivě proudící otevřenými okny. Zajíkavý hlas slečny Flynnové předčítající z kousku papíru, kde bude třeba odbočit. Cesta „do nemocnice za matkou“ – ale pouze teď, ve vzpomínce už půjde o něco jiného. Totiž pokud byste viděli film podruhé.

Každá filmová scéna vyžaduje patřičný kostým. Norma Jeane na sobě měla své nejlepší školní oblečení: skládanou kostkovanou sukni, bílou bavlněnou blůzičku (Jess Flynnová ji ráno vyžehlila), vyspravované, ale jinak poměrně zachovalé bílé ponožky a čisté spodní prádlo. Zcuchané a propletené kudrny jí slečna Flynnová alespoň vykartáčovala, hřeben ovšem s povzdechem upustila na postel. „Nemá to cenu, Normo Jeane. Vyškubala bych ti polovinu vlasů.“

Slečnu Flynnovou i pana Pearce poněkud zneklidňovalo, jak zoufale Norma Jeane lpěla na své panence. Panenka vypadala příšerně: celá špinavá a otřískaná, ožehlá od ohně, vlasy z větší části spálené, modré oči strnule vytřeštěné ve výrazu nepříčetné hrůzy. Slečna Flynnová dokonce Normě Jeane slíbila, že jí koupí novou panenku, ale možná zapomněla nebo prostě neměla čas. Každopádně Norma Jeane byla připravena bránit svou panenku zuby nehty. „Je to moje panenka. Od mámy!“

Panenka jen tak tak vyvázla z požáru v Gladysině ložnici. Když tehdy Norma Jeane utekla před horkou očistnou lázní a volala na pomoc sousedy (věděla, že to není správné, moc dobře věděla, že nic nesmí dělat „za matčinými zády“ a proti její vůli, jinou možnost však neměla), Gladys za ní zamkla a začala rozškrtávat zápalky; nejprve zažehla povlečení v posteli, potom se jí podařilo skoro úplně spálit nádherné šaty z černého krepdešínu, tmavomodré sametové šaty, které na sobě Norma Jeane měla v den pohřbu na Wilshire Boulevardu, a několik přetržených fotografií (Norma Jeane už nikdy nespatřila krásný zarámovaný snímek svého otce), postupně na oheň přidávala prádlo, boty, kelímky a tuby s kosmetikou; ve své zuřivosti by Gladys nejraději proměnila v popel a dým veškerý svůj majetek – včetně pianina, které kdysi patřilo Fredriku Marchovi a na které byla tak pyšná –, a také samu sebe by nejraději proměnila v popel a dým, jenže pracovníci záchranné služby jí to nedovolili, vyrazili dveře bytu, z něhož už se valil kouř, a uvnitř našli Gladys Mortensenovou, nahou chorobně vyhublou ženu se zažloutlou pletí a vrásčitou tváří zkřivenou vztekem, ženu – čarodějnici vykřikující oplzlosti, divoce šermující rukama, škrábající a kopající zachránce, kteří ji přemohli s použitím zvláštních chvatů a „v jejím vlastním zájmu“ jí nasadili svěrací kazajku, jak slečna Flynnová a ostatní nájemníci penzionu opakovaně líčili scénu, kterou Norma Jeane neviděla, neboť tam v kritických okamžicích buď nebyla, nebo jí někdo milosrdně zakryl oči.

„Nemusíš se tím trápit, Normo Jeane, nebyla jsi tam. Byla jsi v bezpečí, u mne.“

To je trest za to, že jsi žena: nikdy tě dost nemilují.

Dnes tedy nastala chvíle, kdy měla Norma Jeane „navštívit maminku“ léčící se v nemocnici. Ale kde vlastně byl ten Norwalk? Jižně od Los Angeles, říkali. Slečna Flynnová si odkašlala a přečetla další pokyny, pan Pearce se zdál celý nesvůj. Kdepak, teď to nebyl žádný strýček Clive. Při hodinách klavíru pan Pearce někdy jen mlčel a chvílemi smutně vzdychal, jindy naopak pořád žertoval. Souviselo to s vůní jeho dechu. Jakmile Norma Jeane ucítila tu zvláštní vůni, hned věděla, že dnes se nemusí bát, i kdyby hrála sebehůř. Pan Pearce tužkou vyťukával takt, tu a tam si hlavu své žačky spletl s deskou pianina a Norma Jeane se hihňala. Potom ji ještě víc ovanul teplý dech vonící po whisky, pan Pearce se k ní sklonil, bzučel jí do ucha jako čmelák, vyťukával rytmus stále důrazněji, první-druhá, první-druhá, první-druhá... a náhle mrštný jazyk pana Pearce olízl Normě Jeane ucho a dokonce vklouzl dovnitř! Vypískla a se smíchem se běžela někam schovat, pan Pearce ji však dobrácky napomenul, aby nedělala hlouposti, a tak se Norma Jeane celá rozechvělá a rozhihňaná vrátila na židličku a hodina pokračovala. Milovala jsem lechtání! I když třeba až bolelo. Moc ráda jsem se „prala“ a muchlovala s babičkou Dellou, taky kvůli tomu se mi po ní tolik stýskalo. Nevadily mi ani škrábance na tváři. Ale byly i hodiny, kdy pan Pearce, náhle zadýchaný a nervózní, z ničeho nic zaklapl víko pianina (vypadalo to nezvykle, neboť Gladys klavír nikdy nezavírala) a prohlásil: „Pro dnešek končíme!“ A vzápětí bez ohlédnutí vyšel z bytu.

Neméně podivná věc se udála jednoho letního večera. Norma Jeane už dávno měla spát, ale nechtělo se jí a pořád dorážela na pana Pearce, který se u Gladys zastavil na skleničku, vmáčkla se na pohovku mezi Gladys a jejího návštěvníka, tiskla se k němu a jako štěně se mu snažila uvelebit na klíně, až se náhle Gladys zamračila a přísně ji napomenula: „Nech toho, Normo Jeane! Začínáš být trapná.“ Tlumeným hlasem pak dodala na adresu pana Pearce: „Clive, co to má znamenat?“ Zlobivá holčička musela okamžitě do ložnice, odkud slyšela, jak se dospělí rozčileně hádají; teprve po několika minutách se opět ozval smích, provázený uklidňujícím cink cink skleniček. Norma Jeane pochopila, že pan Pearce se nechová stále stejně a že jen hlupák by se tomu divil; u Gladys se přece také střídaly různé nálady. Ostatně nejvíc teď Norma Jeane překvapovala samu sebe: třeba se cítila bláznivě šťastná a vzápětí měla slzy na krajíčku nebo se bezstarostně nakrucovala a předváděla a najednou se změnila v „uzlíček nervů“, jak tomu říkala Gladys, a „lekala se vlastního stínu“.

Naštěstí tu byla Kouzelná přítelkyně ze zrcadla. Vykukovala odněkud z rohu stříbřité plochy, ale také Normě Jeane odvážně hleděla přímo do očí. Zrcadlo trochu připomínalo film; a možná to skutečně byl film a ta hezká kudrnatá dívenka hrála Normu Jeane.

Norma Jeane s panenkou v náručí sledovala zátylky dospělých na předních sedadlech automobilu pana Pearce. „Uhlazený Anglán“ v elegantním tmavém obleku nebyl panem Pearcem, který dokázal jako u vytržení zahrát Beethovenovu půvabnou krátkou skladbu „Pro Elišku“, o níž Gladys pateticky mluvila jako o „nejúchvatnější hudbě, jakou vůbec nějaký smrtelník zkomponoval“, a nebyl ani panem Pearcem, který Normě Jeane rád bzučel do ucha, zatímco jeho pavoučí prsty si pletly její rozechvělá žebra s klávesnicí; a stejně tak slečna Flynnová, tisknoucí si teď dlaně ke spánkům, neboť ji trápila migréna, nebyla tou slečnou Flynnovou, která ještě včera Normu Jeane objímala a se slzami v očích ji prosila, aby jí říkala „teto Jess“ a „tetičko Jess“. Přesto Norma Jeane nevěřila, že by ji tihle dospělí chtěli úmyslně podvést – podvedla ji snad někdy Gladys? Prostě šlo o jinou scénu, scénu z jiné části filmu. Ve filmu neexistuje žádný nevyhnutelný sled scén. Film můžete pouštět nejen normálně, ale i pozpátku. Film můžete nemilosrdně sestříhat. Film může zbělet. Film navždy uchovává všechno, co jsme pozapomněli. Jednou, až bude Norma Jeane trvale přebývat v Království bláznů, uvědomí si, jak logické, byť bolestné, byly události onoho dne. Vzpomene si (ovšem mylně), že pan Pearce těsně před cestou zahrál „Pro Elišku“. „Ještě naposledy, zlatíčko...“ Brzy se seznámí s učením sekty Křesťanská věda a pochopí ledacos z toho, čemu tenkrát nerozuměla. Skutečně existuje jen mysl, pravda nás osvobozuje, klam a lež, nemoc a zlo nejsou skutečné, jde pouze o lidské iluze, které jsme si sami vytvořili, abychom se jimi trestali; podléháme jim jen vinou vlastní slabosti a nevědomosti. Neboť vždycky lze odpouštět – skrze Ježíše Krista.

Stačí, abyste pochopili, proč vám bylo ublíženo, a dokážete odpustit.

Toho dne tedy jeli s Normou Jeane „za maminkou“ do nemocnice v Norwalku, ve skutečnosti však toho dne odvezli Normu Jeane na El Centro Avenue, k cihlové budově, nad jejímž hlavním vchodem byl nápis, který zůstane navždy vrytý ve vzpomínkách Normy Jeane, přestože napoprvé jej pro slzy v očích vlastně ani neviděla.

LOSANGELESKÝ OKRESNÍ SIROTČINEC

ZAL. 1921

To není nemocnice? Ale kde je nemocnice? Kde je matka?

 Pro slečnu Flynnovou, rozčilenou, jak ji Norma Jeane ještě nezažila, nebylo snadné vytáhnout vyděšené a vzpírající se děcko ze zadního sedadla automobilu pana Pearce. „Normo Jeane, moc tě prosím. Nezlob, buď hodná holčička. Nekopej mě, Normo Jeane!“ Pan Pearce se ani neotočil, nechtěl ten zápas vidět, raději chvatně vystoupil a poodešel stranou, aby si zakouřil. Dlouhá léta pracoval převážně jako statista (kamera často z profilu zachycovala jeho záhadný britský úsměv) a neměl tušení, jak si vést v náročnější scéně; jeho klasické britské školení na Královské akademii nezahrnovalo improvizaci. „Sakra, Clive, alespoň odneste dovnitř ty kufry!“ křikla za ním slečna Flynnová. Z celého traumatického dopoledne utkví Jess Flynnové v paměti především tyhle hrůzné okamžiky, kdy dcerku Gladys Mortensenové doslova vlekla do sirotčince a střídavě ji při tom plísnila a prosila o pochopení. „Proboha odpusť mi to, Normo Jeane, ale opravdu nemáme jinou možnost a tady to teď pro tebe bude nejlepší... tvoje matka je nemocná, podle doktorů vážně nemocná, přece víš, že se ti pokusila ublížit... zatím není schopná starat se o tebe, rozumíš... a já se o tebe momentálně taky nemůžu starat... no tak, Normo Jeane! Nezlob! To bolí.“ Uvnitř vlhké, špatně větrané budovy se Norma Jeane neovladatelně roztřásla a v kanceláři ředitelky, statné ženy s tváří jako z kamene, se znovu a znovu snažila vysvětlit, že není žádný sirotek – má přece matku. Koktala, polykala slzy. Není žádný sirotek. Má přece matku. Slečna Flynnová se chvatně rozloučila a za dveřmi si hlučně vyčistila nos. Pan Pearce zmizel, sotva ve vestibulu složil Gladysiny kufry. Uslzená roztřesená Norma Jeane Bakerová (jak znělo její jméno v rodném listu, uvádějícím, že se narodila 1. června 1926 v Losangeleské okresní všeobecné nemocnici) osaměla s doktorkou Mittelstadtovou, která vzápětí do kanceláře přivolala vrchní vychovatelku, o málo mladší, ale stejně zachmuřenou ženu v umolousaném pracovním plášti. Dítě nepřestávalo protestovat. Není žádný sirotek. Má přece matku. A má taky otce, který žije v nádherné vile v Beverly Hills.

 Doktorka Mittelstadtová si novou svěřenku „Péče o dítě v okrese Los Angeles“ pozorně prohlédla svými tlustými bifokálními brýlemi a pak pronesla nikoliv krutě, ale téměř laskavě a s povzdechem, který na okamžik rozvlnil její kypré poprsí: „Šetři si slzy, holčičko! Ještě je budeš potřebovat.“