Romy Hausmannová

Perfect Day

EUROMEDIA GROUP

Romy Hausmann

PERFECT DAY

Copyright © 2022 by dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.dtv.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © ZERO Werbeagentur GmbH

Jacket photos © plainpicture.com/Amja Weber-Decker

Translation © 2022 by Tomáš Kurka

ISBN 978-80-242-8255-8

Pro tebe, tati.

Za tvůj smysl pro humor a sílu.

Jsi Iron Man.

Síla fantazie může utěšovat.

Nebo zabíjet.

Ann zemřela ve čtvrtek. Se životem se rozloučila dost bídně. Ležela na zádech, nohy roztažené daleko od sebe. Třesoucí se ruce tiskla na zející ránu ve svém hrudním koši. Srdce si vzali ti muži. Vyřízli jí ho z těla a prostě sebrali. Chtěla křičet, ale nešlo to. Z hrdla jí vycházelo pouze chroptění a pískot. Současně na sítnici vybuchlo světlo. Bylo to vysilující, strašně vysilující. Už nemohla a přála si, aby bylo po všem. A tak se vzdala, zvrátila hlavu dozadu a zavřela oči. Za zavřenými víčky jí bylo líp. Svítilo tam slunce a obloha byla nádherně modrá. Seděla otci na ramenou a mávala rukama, jako by zkoušela létat. Vrátila se do doby před mnoha roky, bylo jí sedm a táta jí říkal „beruško“. Pevně ji držel za nohy a Ann se nemusela ničeho bát, nikdy.

Takže takové to je, řekla si v duchu. Tohle je tedy smrt.

A jak rychle to jde.

Ještě před okamžikem krátkým jako lusknutí prsty byl ten čtvrtek prostě jen čtvrtkem. Čekali na večeři. V Casa Mamma si objednali pizzu. Otec pustil desku Lou Reeda ze sedmdesátých let. V tu dobu Ann ještě nebyla na světě a on prožíval nespoutaně bláznivá mladá léta. Ušklíbala se, když něco takového říkal. Táta, a nespoutaně bláznivý? To těžko! Ale tu desku měla přesto ráda. Pouštěli si ji asi nejčastěji ze všech. Hrála v domě už od Annina dětství. V krbu praskalo dřevo a v pokoji byl cítit spálený starý papír. Ann nesnášela, když ho používal místo podpalovače. Ann ten zápach vadil, něčím jí připadal nebezpečný. Jako kdyby v příštím okamžiku mohl vzplanout celý dům.

*

„Kde jsou s tím jídlem?“ Ann vždycky reptala a otec si ji dobíral. „Přestaň brblat a zabav se něčím smysluplným. Mohla bys třeba přinést trochu dřeva,“ navrhl a podal jí koš. Ann se ušklíbla. Když měla hlad, nebyla s ní řeč.

Listopadové počasí vykouzlilo z věcí na zahradě zvláštní útvary, vyhlížející v soumraku jen slabě osvětlovaném lampou na terase ještě podivněji. Keře se pod tíhou sněhové nadílky hrbily jako stařeny razící si cestu k závěji, pod níž se skrývala zasněžená stará trampolína. Ann došla k dřevníku, hodila do koše pár polen a vracela se do domu.

A pak začalo umírání.

Nejprve dopadlo na terasu světlo vycházející z přední části domu. Po zahradě tančily modré kruhy. Překvapená Ann se zastavila ve dveřích a otec žertoval, že pizzu vezou expres a s majáčky, protože jim došlo, že jeho beruška je nevrlá, když se včas nenají.

Ale pak…

Dveře se rozletěly a dovnitř vpadli muži. Vrhli se na otce a strhli ho k zemi. Všichni zřejmě hodně křičeli, protože Ann viděla doširoka otevřená ústa. Ale nic neslyšela. Všichni ječeli vysokým tónem, který sice neslyšela, ale přesto ho měla plnou hlavu. Muži otcem cloumali a vláčeli ho ke dveřím. Ann svírala koš se dřevem. Otec se ještě jednou otočil. Viděla jeho úplně prázdný obličej. Pak ho odvedli ven do noci. V domě zůstali dva muži a pokoušeli se jí vysvětlit, co se právě stalo. Jejich slova se zařezávala do Anniny hrudi a nakonec se dostala až k srdci. Krev se v ní zastavila, upustila koš. Nejprve o podlahu tupě břinkla polena, pak její hlava. Třesoucí se tělo sevřela křeč, chroptěla, v plicích pískalo a bylo to špatné, dokud se nedostala sem: do světa za zavřenými víčky. Tam ještě měla srdce v pořádku, bylo léto a ona zkoušela na otcových ramenou létat. Bylo jí sedm a říkal jí „beruško“. Lou Reed zpíval o perfektním dnu…

„Potřebujeme sanitku!“ Odkudsi zněl cizí hlas, stále hlasitější. Říkal, že se Ann má nadechnout, na jedna nádech, na dvě výdech, a hlavně v klidu, úplně v klidu.

„Tady má sprej na astma!“

Cítila, jak ji chytili za hlavu. Hrubé prsty otevřely ústa a vsunuly do nich cosi tvrdého. Zastudilo ji v krku a křeče v hrudním koši polevily. Unaveně otevřela oči. Kdosi se nad ní sklonil.

„To je dobře, že jste zase zpátky,“ prohlásil šťastný idiot, jenž netušil, co je peklo.

Nová stopa v případu berlínského vraha se stuhami. Po třináctiletém pátrání byl zatčen podezřelý muž (55)

Berlín (JW): Došlo k obratu v mimořádném případu vražedné série, která si od roku 2004 vyžádala životy devíti dívek. Policie ve čtvrtek zatkla pětapadesátiletého muže. Je podezřelý z toho, že své šestileté až desetileté oběti unášel na nejrůznější odlehlá místa v okolí Berlína a poté je vraždil. Na místech činu zanechával pachatel červené stuhy. Díky nim byla v chatě v Königswaldu nalezena i poslední mrtvola: školačka Sophie K. (7). Dívka zmizela před týdnem z hřiště ve Schmargendorfu. Policie sdělila, že podezřelého dopadla díky pomoci pozorného svědka.

Ann

Berlín, 24. 12. 2017

(o šest týdnů později)

Město bylo jako vymetené. Z ulic zmizeli lidé i auta, nikde se nepotuloval ani zaběhnutý pes. Ve výlohách se nesvítilo a vchody obchodů uzavíraly rolovací mříže. Berlín zemřel, stejně jako všichni obyvatelé. Až na mě. Poslední přeživší. Jediná, která přečkala konec světa. Jen já a Berlín a vánoční osvětlení visící všude možně a blikající v rytmu připomínajícím srdeční tep umírajícího města.

Spěchala jsem a sněhová břečka stříkala pod mými kroky až po kolena. Bylo mi to jedno. Kalhoty stejně patřily už dávno do prádla. Dřív mi záleželo na tom, jak vypadám, ale ty časy už jsou dávno pryč. Zoe nechala vyměnit zámek dveří našeho bytu a na schody postavila malou tašku s pár mými věcmi. Zdaleka ne všemi. Občas si představuju, jak sedí v mých tmavě červených džínách na přednášce nebo jde v mém blýskavém zlatém topu na rande. Je mi to jedno. Nebo se na to spíš dívám tak, jak nedávno řekl otec Saskie E. v rozhovoru pro noviny: Práh bolestivosti se posunul. Jestli jsem dřív něco vnímala jako ránu do živého masa, tak dnes je to pro mě škrábanec, kterého si skoro nevšimnu. Saskia E. byla obětí číslo 7, zavražděnou před třemi lety, o Vánocích roku 2014.

Zrychlila jsem, protože mě honily neexistující stíny a kroky. Někdy jsem měla pocit, že místo sněhu vystříkla krev. I to správně popsal Saskiin otec v interview: Člověk nevyhnutelně trochu zešílí. On proti tomu bojoval tím, že vystupoval ve všech možných médiích. Já začala pracovat. I když zrovna dnes se nedalo čekat, že by někdo zabloudil do ušmudlaného fastfoodu, jako byl náš Big Murphy´s. To by musel být velmi, ale opravdu velmi osamělý člověk. Město ve skutečnosti nebylo mrtvé. Samozřejmě žilo, a jak. Jen se stáhlo do vyhřátých, láskyplně ozdobených obýváků. Usedlo k bohatě prostřeným stolům, na nichž ležely ubrousky a sváteční příbory. Lidé si předávali dárky a měli radost z očí zářících štěstím. Město bylo spokojené, a kdo dnes zůstal sám, ten se už dostal až na samé dno. Byla neděle. Štědrý den.

„To je dost, že jdeš!“ křikl Antony od pokladny a mával divoce rukama. Jednadvacetiletý Kubánec žil v Berlíně již dva roky. Zcela sám, bez rodičů i čtyř sourozenců. Všichni zůstali v průmyslovém městě Moa na severním pobřeží Kuby. Vydělával si v Big Murphy´s na studium a na pokoj v bytě, který sdílel s dalšími studenty. Ale především na to, aby mohl každý měsíc posílat přes Western Union peníze domů.

Zavřela jsem za sebou skleněné dveře a rozhlédla se. Obsazený byl jediný stůl. Seděl u něj starší muž. Ze zarostlého obličeje byly vidět skoro jen oči. Měl na sobě špinavý hnědý kabát a děravé rukavice bez prstů. Všimla jsem si jich, když kousl do nevábného burgeru. Kečup kapal z housky jako husté červené slzy.

„Koukám, že tady máš pěknej frmol. Ani se nedivím, že nestíháš,“ poznamenala jsem ironicky a zmizela v šatně.

Uniforma se skládala ze zeleného polyesterového trička s krátkými rukávy a hnědých kalhot se zipy po stranách. Větrací otvory člověk ocenil, když stál v úzké kuchyni fastfoodové restaurace a obsluhoval najednou pět fritéz, v nichž prskal olej rozžhavený na 180 stupňů.

Není to zrovna nejlepší práce, ale na druhou stranu jsem nemusela splňovat kvalifikační kritéria. Nechtěli po mně písemnou žádost, životopis ani vysvědčení. Stačilo zavolat a druhý den jsem se dostavila na přijímací pohovor. Představila jsem se dívčím příjmením své zesnulé matky. Manažerka mě brala všemi deseti. Souhlasila jsem totiž se vším a neměla žádné požadavky. Pracovní doba, přesčasy, plat, všechno mi bylo jedno. Zajímalo mě jen to, jestli můžu dostávat výplatu v hotovosti. Nebyl to problém, stačilo jen podepsat převzetí. Absolvovala jsem povinné hygienické školení a ještě jedno, zaměřené na bezpečnost práce, a mohla jsem nastoupit.

Dnes jsme byli v práci tři: Antony se staral o pokladnu a nápoje, Michelle připravovala v kuchyni burgery a já jí většinu času pomáhala. Obvykle jsem vyřizovala objednávky z drive-inu, ale k venkovnímu okénku zatím nikdo nepřijel. Samozřejmě, vždyť je Štědrý večer.

„Ann? Není ti něco? Jsi dneska nějak zamlklá.“ Milá, vstřícná a nekomplikovaná Michelle. Opravdu se o mě zajímala. Bylo jí kolem pětačtyřiceti, měla výrazně žluté odbarvené vlasy a chodila do práce silně nalíčená. Díky tomu vypadala na začátku směny o pět let mladší. Make-up se však postupně z hlubokých vrásek kolem očí vydrolil a dostavil se opačný efekt.

„Jsem v pohodě,“ prohlásila jsem a prohrábla mísu s rajčaty, i když to nebylo zapotřebí.

Michelle mě povzbudivě šťouchla do boku. „Jestli na tebe z Vánoc leze depka, tak si z toho nic nedělej. Jsem na tom stejně. Tři dny všichni předstírají, že svět je v nejlepším pořádku, zalitý sluncem, a všichni se bezmezně milují. To určitě!“

Michelle je matka samoživitelka a stará se o dva dospívající syny. Kromě nich má ještě dospělou dceru. Ta s ní ovšem už dávno Vánoce neslaví a kluci jsou tentokrát u svého otce.

„Co tvoje?“

Myslela mou dceru. Vymyslela jsem si ji, protože mě nic lepšího nenapadlo. Pokřtila jsem ji Diana – po římské bohyni lovu, ne po zesnulé princezně, jak si myslela Michelle. V podstatě bylo jedno, jak se moje dcera jmenuje. Tvrdila jsem, že jsem si ji uhnala v osmnácti. Byla jsem naivní a o ničem moc nepřemýšlela. Prostě jako spousta mladých hloupých holek, které si nedávají pozor. Teď mi je čtyřiadvacet a musím vydělávat, abych dítě uživila. Všichni u Big Murphy´s musí na někoho vydělávat. „Je taky u otce,“ zabručela jsem a dál přerovnávala rajčata, abych se nemusela na Michelle podívat.

„Co jí dáš pod stromek?“ vyptávala se dál.

„Trampolínu.“ To bylo první, co mě napadlo.

Když jsem byla v Dianině věku, taky jsem ji dostala. Byla uložená v obrovské hnědé krabici. Na zabalení by nestačilo ani několik rolí papíru, tak ji táta jen převázal velkou červenou mašlí. Řekl, že mi ji postaví na zahradě, jen co přijde jaro a na slunci roztají poslední zbytky sněhu. Zrovna on, akademik s oběma rukama levýma. Ale tvářil se, že to nebude problém. Prý ji umístí tak, aby na mě viděl z okna své pracovny, až budu skákat. Dárek se mi líbil, to ano. Ale uprostřed zimy byl jaksi nepoužitelný. Tak jsem ho poprosila, aby kovovou konstrukci vyndal, sama jsem si vlezla do prázdné krabice a zavřela ji za sebou. Podle otce to byl zajímavý, podivuhodný a jedinečný nápad. Nasadil svůj pronikavě analytický výraz a vyptával se mě, co cítím a představuju si, když tak nehybně se zavřenýma očima ležím uvnitř a jsem tiše jako pěna. Domníval se, že to nějak souvisí s mamkou. Že jsem si chtěla vyzkoušet, jak se jí asi leželo v rakvi.

Ale tati, namítla jsem. To přece není rakev, ale obyčejná krabice. Lehla jsem si do ní jen tak.

„Super dárek!“ pochválila mě Michelle upřímně a vypadala nadšeně. Ale vzápětí se v jejích očích objevila obvyklá nejistota. Věděla jsem, že se bojí, aby se kluci nevyvedli po jejím exmanželovi. Už dvakrát seděl za ublížení na zdraví. „Užívej si to, dokud je Diana ještě malá,“ vzdychla a hřbetem ruky si otřela zpocené čelo. „Jakmile je dětem dvanáct, jsi pro ně odepsaná a kradou ti z peněženky prachy, aby si mohly koupit trávu.“ Otřený pot zanechal na obličeji hnědé šmouhy a levé obočí ztratilo trochu ze své syté barvy. Zasmála se. Jako pokaždé, když jí došlo, že fritovací olej je asi tím nejlepším odličovadlem. Možná se ale smála proto, aby neplakala. Znám ten pocit. Trochu jsem se za své lži zastyděla. Možná je někdy Michelle vysvětlím a ona mě pochopí. Třeba mě nebude odsuzovat, je to dobrý člověk. Jenže to jsem si myslela o Zoe taky.

„Planeta Země volá Ann! Ann, vnímej prosím!“ Michelle mluvila zkresleným hlasem do zaťaté pěsti jako do vysílačky. Matky už jsou takové. Když jsou děti malé, vymyslí si pro ně různé hlouposti a drží se jich pak celý život.

„Promiň, zamyslela jsem se.“

„To jsem si všimla.“ Culila se a ukázala na monitor, na nějž kamera přenášela obraz z venkovního drive-inu. K okénku právě přijelo auto. „Zákazník.“

Rychle jsem si nasadila sluchátka a zhluboka se nadechla. Teprve pak jsem stiskla tlačítko mikrofonu. „Veselé Vánoce a vítejte u Big Murphy´s, v království burgerů a hranolků.“ Sama jsem nechápala, jak to, že dokážu mluvit tak vstřícně. Možná mám taky nějaké tlačítko. Stačí ho zmáčknout a přepnu se do jiného režimu. Člověk musí nějak dál fungovat, řekl otec Saskie E. v novinovém rozhovoru. Měl pravdu. „Co si budete přát, prosím?“

Ve sluchátkách se nejprve ozývalo jen šumění.

„Haló?“

Natáhla jsem krk a vyhlédla z výdejního okénka. K dorozumívacímu zařízení to od něj bylo pět nebo šest metrů. Zákazník si nejprve do mikrofonu objednal a teprve pak přejel k výdeji. Ve tmě jsem na takovou vzdálenost viděla jen obrysy auta a dva chvějící se světelné kužely reflektorů.

Šumění zmlklo a ozval se chraptivý mužský hlas. „Snad sis nemyslela, že se mě jen tak snadno zbavíš?“

Hrůza (Ann, 7 let)

Hrůza je, jako když člověk dostane ránu elektrickým proudem. Srdce vyskočí ze svého místa, a když se vrátí zpátky, tak tluče rychlejc než dřív. Někdy to dokonce bolí. V uších šumí a je mi taková zima, že se celá třesu. Hrůza pak pozná, že mě dostala a někdy zmizí. Ale někdy se lekám zbytečně a musím se smát, že jsem byla tak hloupá a naletěla někomu, kdo si ze mně udělal legracy.

„Pitomče!“

Hystericky jsem se rozesmála. Jakob! Byl to jen Jakob, kdo seděl venku v autě a nevinnou větou mě vyděsil skoro k smrti. Taky se rozesmál.

„To je ale uvítání. Myslím, že si budu stěžovat na vedení.“

„Chceš, aby mě vyhodili zrovna na Vánoce? To je ale milé!“ Všimla jsem si Michellina pohledu a zašeptala: „Jakob.“ Zašklebila se a zvedla své levé, bezbarvé obočí. Bylo mi trapné, že o nás ví. I když v podstatě nebylo o čem vědět. Narovnala jsem mikrofon připojený k sluchátkům a znovu vyhlédla z okénka. Stále ještě jsem neviděla víc než obrysy vozu a dvě poskakující světla.

„Co tady děláš?“

„Říkala jsi, že nesnášíš Vánoce a nechceš je slavit. A já na to namítl, že se mi to nezdá.“

„To je fakt.“

To bylo včera. Měla jsem službu na pokladně. Jakob se objevil u pultu a objednal si „Big Murphy´s mega menu“. Jezdil sem často, skoro denně. V poslední době jsem si podle něj organizovala přestávky. Smetli jsme sníh z lavičky na parkovišti před fastfoodem a seděli vedle sebe v ostýchavém odstupu jako dva lidé, kteří by spolu rádi zašli na opravdové rande. Ale neudělají to. Dívka má svoje důvody a mladík je zřejmě dost vnímavý na to, aby vycítil, že by dostal košem. Pokládá ji za studentku germanistiky, která si u Big Murphy´s vydělává na nájem. Trochu ostýchavou studentku. A tak se ji snaží rozptýlit veselými příhodami ze sběrného dvora v Kreuzbergu, kde pracuje. Líbí se jí, že Jakob pomáhá lidem zbavovat se nepotřebných krámů z minulosti. Neskladných věcí, obnošeného oblečení, vyschlých plechovek od barvy, kartonů, baterií nebo zahradního odpadu. Nejvíc ji však zaujala představa, jak šplhá na přeplněné kontejnery s papírovými krabicemi a poskakuje na nich, aby se splácly a uvolnily místo. Máchá při tom rukama ve vzduchu, vlasy mu vlají a v očích blýská dětské nadšení. Připadá jí svobodný a volný jako pták.

„No a tak mě napadlo, že bychom možná…“

Vzdychla jsem. Že zrovna dneska se Jakob rozhodl trochu víc sbližovat.

„Mrzí mě to, ale nemám čas.“

„Vždyť ani nevíš, co…“

„Musím pracovat.“

„To není problém, počkám na tebe.“

„Šichta končí v devět.“

„Nevadí.“

„Ne, už bude pozdě. Nehledě na to, že budu unavená a smrdět olejem.“ Odhrnula jsem si mastný pramen černých vlasů z očí a přemýšlela, jestli jsem se včera před spaním osprchovala. Nebyla jsem si jistá. Vybavilo se mi jen fádní jídlo ohřáté v mikrovlnce, po němž jsem se svalila v obýváku na gauč a dívala se na E.T. - Mimozemšťana, protože jsem chtěla nerušeně plakat – dojetím, ne bolestí. „Někdy jindy, jo?“ Ke své úlevě jsem si na monitoru všimla, že se za Jakoba zařadilo další auto. „Musíš si objednat nebo zmizet.“

Zaslechla jsem, jak zabručel něco nesrozumitelného a projel kolem výdejního okénka. Díval se přímo před sebe. Na okamžik jsem zavřela oči a zhluboka se nadechla. Pak jsem stiskla tlačítko na sluchátkách, i to druhé, vnitřní, usmála se a zahlaholila: „Veselé Vánoce a vítejte u Big Murphy´s, v království burgerů a hranolků. Co si budete přát, prosím?“

Vzpomínáš ještě…?

22. prosinec 2014, Vánoce před třemi lety.

– Co je špatného na našem stromku?

– Je z umělé hmoty, Ann.

– Ale je to naše tradice, tati! Máme ho od té doby,
co pamatuju.

– O to hůř.

– A co tedy chceš dělat?

– Znám jedno místo v Blumenthalském lese…

– Chceš ho vlastnoručně uříznout? To nemyslíš vážně, tati.
Opravdovou pilou?

– Ne, budu ho ohlodávat, dokud nepadne. Samozřejmě
že pilou!

– Vzpomínáš si, jak jsi chtěl sestavit moji trampolínu?
Provrtal sis akumulátorovým šroubovákem prst.

– Ale nakonec stála, nebo ne?

– Jistě, ale pak jsme museli na pohotovost.

– Tak už pojď, beruško. Je tam nádherně a seženeme
opravdový vánoční stromek, jaký mají ostatní lidi.

– Odkdy chceme být jako ostatní? Nehledě na to,
že nemůžeš jen tak napochodovat do lesa a šlohnout
stromek. Představ si, že by to udělal každý!

– Prostě se nenecháme chytit.

– Zbláznil ses.

– Dobře, jsem blázen, ale ty jsi moje dcera. Takže, vítej
v klubu.

Přesně to jsme přece byli, tati! Dva členové exkluzivního klubu, kteří se v případě potřeby dokázali postavit celému světu. Utěšoval jsi mě, když jsem plakala kvůli mamce. Když jsem ji proklínala za to, že umřela a nechala nás samotné. Pletl jsi mi copy a vyprávěl pohádky na dobrou noc. Vysvětlil jsi mi, co to znamená stát se ženou. Vařil jsi mi čaj proti křečím a kupoval čokoládu, kdybych dostala hlad. Kryl jsi mě, když jsem Nicovi poškrábala jeho stopětadvacítku. Udělala jsem to ze žalu nad krachem své první velké lásky. Nico mě tenkrát nechal a začal chodit s mou nejlepší kamarádkou Evou.

Tohle že by provedla moje dcera? divil ses naoko, když si k nám přišla stěžovat jeho matka. To nikdy!

Na vlastní oči jsem ji viděla, jak se včera večer potulovala naší ulicí. A dnes ráno byla motorka poškrábaná! Víte, jak dlouho na ni musel Nico šetřit?

To mě pochopitelně mrzí, ale určitě se mýlíte. Dcera byla včera celý večer doma. Hráli jsme spolu šachy.

*

Vždycky jsi mě nechal vyhrát, abych si nepřipadala hloupě. Znáš mě nejlíp ze všech, tati. A já znám tebe. Proto jsem pokaždé v šoku.

Nepomáhá ani to, že obličej je na snímcích rozostřený.

Píšou o tobě a jsou si jistí, že mají pravdu.

Stála jsem před zasklenou vývěskou s novinami, na půli cesty domů. V záři pouliční lampy jsem zírala na vystavené zítřejší vydání jedněch z nejčtenějších berlínských novin. Na první stránce otiskli článek o tom, jak bude rodina E. trávit vánoční svátky poté, co byl konečně zatčen pravděpodobný pachatel – to znamená ty! Sice ještě není odsouzený, ale alespoň sedí ve vyšetřovací vazbě. Jörg E. (43) se novinářům svěřil, že poprvé po třech letech zase ozdobí vánoční stromek. Podle redaktora muž při rozhovoru plakal a smál se zároveň. Článek pokračuje na straně 3, stálo dole. Nebyla jsem si jistá, jestli chci číst dál. Stačila první část a hned jsem si vzpomněla na rok 2014. Tehdy jsi poprvé zatoužil po opravdovém stromku, a navíc jsi ho hodlal vlastnoručně uříznout v Blumenthalském lese. Vánoce roku 2014 byly současně první, které rodina E. trávila bez „milované malé Saskie (†8)“. Několik dní před Štědrým dnem ji unesl neznámý pachatel. První lednový týden ji našli mrtvou. V chatě uprostřed Blumenthalského lesa.

Já vím, že je to náhoda, tati.

Nejsi vrah.

Strašlivě se mýlí, ale nechtějí si to přiznat. Raději lžou, zatraceně a zákeřně lžou.

Vztek (Ann, 7 let)

Vztek je neviditelný jako vzduch a člověka přepadne,
když se hodně rozčílí. Vybuchuje v jeho těle. Srdce mu najednou hodně rychle tluče a musí zatnout zuby, aby se uklidňoval, ale to je stejně nanic, protože vztek je daleko silnější než člověk.
Vybuchuje v jeho těle a protože to člověk nemůže vidržet, začnou se mu třást ruce a nohi a musí běžet pryč, protože jen tak se vzteku zbaví a bude mít klyd. Už jsem taky měla vztek, na svou mamku. Ale nekřičela jsem na ni, protože byla nemocná.
Nesmíme křičet na nikoho, kdo je nemocný.
Teď je bohužel mrtvá.

Někdo zakřičel: „Ann!“ Obejmul mě kolem pasu a zvedl. Kopala jsem nohama do vzduchu a snažila se dosáhnout na vývěsku. Přestala jsem se ovládat a chtěla jediné: zničit ty lži, které se v tom okamžiku přeměnily v noviny za sklem.

„Ann!“ křikl znovu a sevřel mě ještě pevněji. „Do prdele, co to děláš?“ Otočil mě k sobě. „Přestaň!“

To jsem rozhodně neměla v úmyslu. Hodlala jsem bojovat a ničit. Kov skřípal, plexisklo praskalo a papír se trhal. Konečně mě opustily síly.

„To bude dobré,“ ozval se hlas. Jakobův. Zase on. Opatrně mě pustil ze svého sevření. Očividně si nebyl jistý, jestli jsem se už opravdu uklidnila. Beze slova jsme se podívali navzájem do očí a pak na spoušť, která před chvíli bývala novinovou vývěskou. Rozbitá dvířka visela na zpola utržených pantech, plexisklem se táhla trhlina a roztrhané noviny ležely na zemi ve sněhové břečce.

Vyčerpaně jsem se odpotácela do nejbližšího průjezdu. Musela jsem se posadit. Schody byly studené a mokré, ale to mi nevadilo. Na stezce pro cyklisty stál Jakobův červený jeep s otevřenými dveřmi. Jakob se posadil ke mně, na nic se neptal, ale bylo znát, že by se rád dozvěděl, co to do mne vjelo. Nevěděla jsem, co mu mám říct. Snad že existuje ještě jedna Ann? Ta, která se jako pominutá vrhla na vývěsku. Co takhle povědět pravdu?

Napadlo tě někdy, že muž, jemuž v novinách říkají „zrůda“, má taky rodinu? Opravdu má, Jakobe. Mě. Jsem dcera údajného vraha se stuhami. V posledních třinácti letech prý unesl a zabil devět malých dívek. Byla jsem při tom, když ho zatkli. Ve čtvrtek večer před šesti týdny jsem k němu zašla na návštěvu. Objednali jsme si pizzu, poslouchali Lou Reeda a otevřeli si láhev červeného. Když se ozval zvonek, mysleli jsme, že je to donáška pizzy. Jenže za dveřmi čekalo zásahové komando, určitě jich bylo nejméně dvanáct. Vrhli se na otce, nasadili mu želízka a odvedli ho. Chtěli mě taky vzít k výslechu, ale dostala jsem astmatický záchvat. Co bych jim asi tak řekla? Že je nevinný, vy idioti! Od té doby je ve vyšetřovací vazbě a policisté dávají dohromady ty své směšné důkazní řetězce, které kolem něj utahují jako smyčku. Proto jsem tak vzteklá, Jakobe. Nepříčetná vzteky a strachy.

Nahlas jsem ovšem nic neřekla. Nemělo by to smysl. Zoe to taky nechápala, a to se známe už skoro tři roky, a dokonce jsme spolu žily. Neříkám, že je podle ní otec vinen. Proboha, to ne. Je jí ho dokonce moc líto, ale přesto prý má divný pocit. Určitě brzy začnou náš byt obléhat novináři a ona má dva mladší sourozence, stejného věku jako oběti. Na univerzitě se už taky dost šušká. Prosím, Ann, nezlob se na mě. To víš, že ne, Zoe, to je v pohodě.

„Tak co?“ zeptal se Jakob.

Jen jsem zabručela.

„To bude v pohodě.“ Natáhl ruku a narovnal mi límec staré, prošívané džínové bundy. Patřila otci a já se do ní mohla zachumlat, a to nejen fyzicky. Někdy jsem si představovala, že si ji zrovna sundal a pověsil v šatně, odkud jsem si ji brala. Namlouvala jsem si, že je po něm ještě zahřátá.

Reflexivně jsem Jakobovu ruku smetla.

„Promiň,“ řekl překvapeně. „Jen jsem chtěl…“

„Ne, to nic. Za nic nemůžeš. Jsem dneska nějak přecitlivělá. Co tady vlastně děláš?“

Pokrčil rameny.

„Byl jsem ještě jednou u Big Murphy´s. Doufal jsem, že si to rozmyslíš. Ale už tam byla jen kolegyně. Říkala, že jsi pryč a tak jsem jel domů. No a cestou…“ Hlavou kývl nejprve k ulici, což asi mělo znamenat, že jel kolem, a potom ke zdemolované vývěsce.

„Nevím, co to do mě vjelo. Možná nějaká přetažená vánoční deprese.“

Zkusila jsem se usmát, ale Jakob zůstal nepříjemně vážný.

„Lhala jsi mi, Ann.“ Jeho slova mě zasáhla jako kýbl ledové vody rovnou do obličeje.

„Cože?“ Prudce jsem zamrkala.

„S dcerou.“

„Dcerou…?“

„Kolegyně mi to řekla. Že tě poslala domů dřív, abys stihla postavit trampolínu, než se dcera zítra vrátí od otce.“ Zpomaleně se přenesl pohledem k hromadě zmuchlaných novin s článkem o vrahovi nevinných dívek na titulní straně.

Přišlo mi to líto.

Že jsem se k němu chovala tak odtažitě. Že vypadám zanedbaně, mám neumyté vlasy, oblečení plné skvrn, bledý obličej s kruhy pod očima od probdělých nocí. Že jsem propadla záchvatu vzteku. A hlavně, že jsem mu neřekla o dceři. Jako by vůbec neexistovala. Copak ale existuje?

My

Jsi jako melodie, která se člověku usadí v hlavě a nedá se odehnat. Jsi dokonalým akordem, krásným a nevinným. Každý z tvých tónů mě zasáhne přímo do srdce. Špulím rty a tiše, velice tiše si tě broukám. Nikdo tě totiž nesmí slyšet. Nechci se o tebe dělit, už ne.

Přicházím nehlučně jako duch nebo stín noci. Nepotřebuju víc než šroubovák a třicet sekund času. Na standardním okně existují dvě místa, kam se musí přiložit hrot. Stín to věděl z videa, které zveřejnila policie jako varování před vloupáním. Bylo myšleno jako doporučení k pořízení bezpečnostních oken. Idioti. Stín vlezl dovnitř, plížil se budovou a našel tě, jak spíš jako andělíček.

„Probuď se, princezno,“ šeptám tiše, já stín. Opravdu jsi otevřela oči a podívala se na mne, jako bys mě už dávno čekala. Vlastně to byla pravda, že? Poznám to z obličeje. Nemusela jsi nic říkat. Slyším tvé myšlenky stejně zřetelně jako slova. Vezmi mě s sebou, zaprosila jsi. Opatrně tě beru do náručí. Hlavu sis klidně položila na mé rameno a nechala se odnést. Pryč oknem, kterým se stín dostal dovnitř, a rychle k pronajatému autu. Na zadní sedačce je již připravená měkoučká, teplá přikrývka, do níž tě pečlivě zachumlám. Vždyť je zima a bojím se, abys nemrzla. „Ještě se trochu prospi, zlatíčko,“ šeptám. „A neměj strach. Až vyjde slunce, budeme už daleko. Nikdo nás tam nenajde.“

Byla to pravda, viď?

Nikdo nás nenašel, nemají tušení, kde jsme.

Ty a já, nebo smrt. Takhle je to jednoduché.

Ann

Berlín, 25. 12. 2017

Nejdřív to bylo jen šumění v uších. Pak se ozvala bodavá bolest prostupující celou lebkou. Zkusila jsem otevřít oči, ale marně. Víčka jsem měla těžká a slepená. Ležela jsem na měkkém, ale přesto nepohodlně. Opatrně jsem se pohnula, nejdřív natáhla nohy a pak se dotkla hlavy v místě, kde bolest útočila nejvíce.

Co se stalo?

Včera večer…

Jakob se mě zeptal na dceru. Došlo k nedorozumění. Pokládal mě za matku jedné z obětí, která propadla návalu vzteku poté, co jí novinový článek připomenul, že už nikdy nestráví Vánoce se svým dítětem. Nejraději bych vyskočila a utekla. Jenže jsem tušila, že Jakob je přesně ten typ, který by se rozběhl za mnou. Útěkem bych nic nevyřešila. Nezbylo mi tedy nic jiného než přiznat, že jsem si dceru vymyslela.

„Asi jsem si myslela, že bych si měla šéfovou i kolegy něčím naklonit, když už nemám žádnou kvalifikaci. Víš, všichni u Big Murphy´s mají děti a rodiny, na které musí vydělávat. Nějak je to spojuje dohromady. Jsou jiní než já.“

„A jaká jsi?“

Pokrčila jsem rameny. „Asi komplikovaná.“

„A to znamená?“

„Že to, co jsem ti vyprávěla o studiu germanistiky, je zhruba pravda. Ještě nedávno jsem opravdu chodila na přednášky. Ale teď potřebuju pauzu, chápeš? Abych popřemýšlela o životě a tak.“

„Takže taková malá životní krize?“

„Dá se to tak říct.“

„A co ta vývěska?“

„No dobře,“ připustila jsem. „Možná trochu větší krize. Kvůli Vánocům.“

Jakob vzdychl. „Pojď, odvezu tě domů.“ Vstal a natáhl ke mně ruku. „Neboj, není to rande, jen dobrý skutek. Nikdy nevíš, jací šílenci se v tuhle noční hodinu potulujou po ulicích.“

Mimoděk jsem se letmo rozhlédla. Berlín byl díky svátkům jako po vymření. Kromě nás dvou se venku nezdržovala živá duše, i šílenci byli zalezlí. Přesto jsem k němu nastoupila, a místo abych se o pár ulic dál nechala vysadit a zmizela v průjezdu jakéhokoliv činžáku, navigovala jsem ho bezmyšlenkovitě k našemu domu.

Tady jsem vyrostla, sem jsem se vrátila, když mě Zoe vyhodila z našeho bytu. Domov. Ovšem od policejní razie už nebyl takový jako dřív. Tři dny ho policisté obraceli naruby. Hledali důkazy a nepočínali si zrovna v rukavičkách. Při prohlídce se dokonce rozbila jedna z fotek stojících na krbové římse. Prasklo sklo, za nímž stojím s otcem u Eiffelovy věže a děláme na sebe grimasy. Snímek mi trhá srdce, kdykoliv o něj zavadím pohledem.

Jakob nic z toho netušil, když včera večer zaparkoval jeep na našem nájezdu. „Páni, hezkej barák,“ prohlásil, ale nebyla to pravda. Bez táty byl prázdný, studený a tmavý. Hnusná černá díra mezi svátečně osvětlenými sousedními domy. Najednou se mi nechtělo vystoupit.

„Vyprávěj mi o tom svém nápadu,“ poprosila jsem.

„Jakým nápadu?“

„No o tom, kterým jsi mě chtěl dnes odpoledne překvapit u Big Murphy´s.“

Zašklebil se. Nápad měl podobu dvou balení piva po šesti kusech, uložených na podlážce za sedadlem spolujezdce…

Zamžourala jsem. Jako v mlze jsem rozeznala konferenční stolek a na něm tucet lahví od piva, některé převržené. Malá křišťálová miska, v níž jsme měli v den zatčení pralinky, přetékala cigaretovými nedopalky. Hlavou mi bleskla nesmyslná myšlenka, že bych měla vstát a uklidit, než se táta vrátí. Hlavně vajgly by ho rozčílily. Moje astma sice není nijak hrozné, ale kouření by ho rozhodně mohlo zhoršit. Posadila jsem se, opřela si lokty o stehna a schovala obličej do dlaní. Kdosi v mé hlavě se pustil do stavebních prací: mlátil kladivem, vrtal, řezal a jezdil buldozerem, všechno současně. Z kuchyně se navíc ozýval klapot nádobí a za okamžik se spustil kávovar.

Nechápala jsem sama sebe. Nejenže Jakob teď ví, kde bydlím, ale vzala jsem ho dokonce dovnitř. I s pivem. Strávili jsme společný večer a noc. A je ještě pořád tady.

„Dobré ráno!“

Zavřela jsem oči a soustředila se na čilý ruch ve své hlavě, do nějž se mísil cinkot skla. Jakob uklízel stolek. Několikrát přešel z obýváku do kuchyně a zase zpátky. Zůstala jsem sedět s obličejem v dlaních, dokud přede mnou nezavoněl šálek s kávou.

„Jak ti je?“

„Mám kocovinu.“

„Ani se nedivím,“ zasmál se. „U šesté láhve jsem ti je přestal počítat.“

Sáhla jsem po šálku. Ani ne tak proto, že bych se potřebovala napít. Spíše jsem chtěla zakrýt rozpaky. Jakob se posadil na okraj stolku. Tak blízko, že jsme se skoro dotýkali koleny.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se a dlouze foukala do šálku, abych získala čas a dala se dohromady. V jedenáct jsem musela být v moabitské věznici. Povolili mi návštěvu u otce, samozřejmě za přísných podmínek: 1. Nesmíme mluvit o činu, z nějž je podezírán. 2. U rozhovoru bude přítomen zaměstnanec vazební věznice. 3. Vše se bude zaznamenávat na video.

„Teprve něco po deváté,“ odpověděl Jakob a ukázal na oblečení, které jsem měla včera na sobě a nesvlékla si ho ani na spaní. „Můžeš si předtím v klidu dát sprchu.“

Předtím! Překvapeně jsem vzhlédla a prudce odložila šálek na stolek. Trochu kávy se při tom vylilo.

Jakob si mou reakci vyložil jinak. „Neboj, Ann. V noci se nic nestalo. Spala jsi tady a já tam.“ Kývl přes rameno směrem k druhému gauči. Mému. Stál naproti, oddělený konferenčním stolkem. Okamžitě jsem věděla, že to není pravda. Něco se přece jen stalo. To nejhorší. A Jakob to věděl taky. Zmocnila se mě nevolnost a měla jsem pocit, že se do obývacího pokoje valí hustá kaše a pomalu mi stoupá až k bradě.

„Mrzí mě, jestli jsem tě přivedl do rozpaků. Dokážu si představit, v jak strašné situaci ses ocitla. Vlastně ne…“ Zavrtěl hlavou. „Ve skutečnosti si to neumím ani zdaleka představit. Chtěl jsem jen říct, že kdybys potřebovala kámoše, tak jsem tady.“ Zvedl ruce a ještě dodal: „A přísahám, že nemám postranní myšlenky.“ Moc mě neuklidnil.

Včerejší večer.

Pamatovala jsem si ho jen nejasně a rozmazaně. Jako film snímaný starou kamerou se zvukem vycházejícím z plechového reproduktoru. Na gramofonu se točila deska s Lou Reedem. Korunkové uzávěry při otevření syčely. Přihlouple jsem se chichotala a chtěla tančit. Toužila jsem po pár chvílích normálního a bezstarostného života. Nebylo by špatné na všechno zapomenout. Kroužila jsem po modré obloze jako letadlo a slunce se smálo. Svět byl rázem daleko krásnější než venku, na studené a černé oběžné dráze. Cítila jsem příjemné teplo a nebyla jsem sama. Všechno jsem ze sebe setřásla a těžkým jazykem se mu svěřila, že historka o studiu germanistiky a osobní krizi je jen poloviční pravdou. Ve skutečnosti pracuju v Big Murphy´s proto, abych se ze všeho definitivně nezbláznila. Dítě jsem si vymyslela ze zbabělosti a vypočítavosti. Potřebovala jsem zaměstnání, abych alespoň někde mohla být někým jiným než dcerou svého otce, o němž tvrdí, že je vrah. I kdyby to měl být jen ušmudlaný fastfoodový pajzl.

V bulvárních plátcích zveřejňují jeho rozostřený obličej a popisují hluboké řezné rány a obrovské kaluže krve. Nevěřím jim, nevěřím ani slovo, ani jedinou z jejich odporných lží, ale přesto… bolí mě to, nepředstavitelně to bolí. Bolest mě rve zaživa na kusy, srdce buší jako šílené a hlava mi třeští. Už nechci. Nutně potřebuju pauzu. Tak zpívej, Lou Reede, zpívej mi, zpívej hlasitěji, ať můžu tancovat a na všechno zapomenout. Jakob je můj jediný přítel, i když se neznáme moc dlouho. Dobře že je tady. Všichni ostatní mě opustili. Nemám Zoe ani nikoho jiného. Děkuju, že se mnou tančíš a dodáváš mi sílu. Víš, zítra budu mít těžký den. V jedenáct musím být v Moabitu. Sedí tam ve vyšetřovací vazbě. Ale už brzy, po soudním procesu, ho převezou do Tegelu a zavřou mezi zločince, mezi opravdové zrůdy. A jestli se nestane zázrak a neuznají svůj omyl, tak dostane doživotí. Tak pojď, Jakobe, zatancujeme si. Dopřej mi pár okamžiků s čistou hlavou. Jen ty a já, pivo a Lou Reed… Pak se filmová páska přetrhla a byl konec. Zbytek se vynořoval z mlhy už jen útržkovitě. Jakob mě vlekl ke gauči, přikryl a možná zašeptal něco milého. Třeba: Dobrou noc, Ann. Ničeho se neboj, všechno bude dobré.

Tak to byl včerejší večer.

Popotáhla jsem nosem a ozval se dost žalostný zvuk. Docela se ke mně hodil. „Vlastně jsem ti to nechtěla vyprávět.“

„Já vím.“

„Musíš mi slíbit, že si to necháš pro sebe. Už tak o otci ví víc lidí, než by bylo zdrávo. Povídá se o něm na univerzitě, v sousedství, mezi přáteli – hlavně těmi bývalými.“

„Jak to? Jméno tvého otce přece nikde nezveřejnili?“

„Ale policie se vyptávala všech našich známých. Lidé nejsou zas až tak hloupí. Na fotkách v novinách má sice rozostřený obličej nebo přes oči ten směšný černý pásek, který má chránit zbytek jeho údajných lidských práv. Ale kdo ho zná, ten ho samozřejmě pozná. Už čekám jen na to, až si někdo z nich promluví s novináři a ti se pak na mě vrhnou.“ Čtenáři touží po senzacích a po pomstě. Před domem budou číhat reportéři a začnou mě pronásledovat na každém kroku. Rodiče, například Jörg E., otec malé Saskie, mě nechají pykat za údajné činy mého otce. Jen si na to vzpomenu, už se začínám třást.

Jakob mě pohladil po koleni. „Nikomu to neřeknu. Spolehni se.“

Pohledem přejel po obýváku. Seděla jsem na tmavě zeleném gauči se sametovým čalouněním. On přespal na druhém. Mezi nimi stál mahagonový konferenční stolek. Na krbové římse jsme měli několik zarámovaných fotografií. Byla to taková malá cesta časem zachycující mě a otce v různých obdobích, s měnícími se účesy a barvou vlasů. Tys je měl stále šedivější a já barevnější, tati. Ty ses hrbil a já rostla. Měnilo se všechno, i oblečení, jen jedno ne: na všech fotkách jsme se usmívali a byli si blízcí.

V knihovně široké tři metry a vysoké až do stropu se k sobě tiskli především Schopenhauer, Seneca, Nietzsche a Camus. Na stěnách natřených tmavě červenou barvou visely Munchovy a Mackeovy umělecké tisky. Francouzské okno nabízelo pohled do zasněžené zahrady, kde pod plachtou stála velká neforemná věc – moje stará trampolína. Tady žil domnělý vrah. Tady vychoval svou dceru, která si za celou dobu nevšimla ničeho, co mu je předhazováno.

„Snad by ses měla na chvíli přestěhovat jinam,“ mínil Jakob, když pohledem znovu skončil u mě. „Možná máš pravdu a novináři tě jednou vypátrají. Nedají ti pokoj. Koneckonců, jsi jeho dcera.“

„Ne, to by mi přišlo jako přiznání. Když odsud odejdu, budou si všichni myslet, že se od něj chci distancovat. A to nechci, v žádném případě ne. Vím, že je nevinný.“

Jakob se zamyslel. „Byla by ještě jedna možnost.“

„Jaká?“

„Nemusíš čekat, až se na tebe novináři vrhnou, ale můžeš sama udělat první krok. Najdi si někoho důvěryhodného a dej mu exkluzivní rozhovor. Vylíčíš v něm svůj pohled na věc. Díky tomu můžeš aktivně ovlivnit, jak se bude o případu psát.“

„Důvěryhodnýho, to určitě!“

„Ann,“ vzdychl Jakob. „Nemůžeš lidem vyčítat, že chtějí vědět, co se stalo. Vždyť někdo zabil devět malých dívek.“

„Ale určitě ne můj otec.“

„Jenže právě na něj se teď vyšetřovatelé zaměřili.“

„Protože měl smůlu! Blbou, zasranou smůlu, Jakobe!“

„No víš, s tím vyšetřováním… Jak bych to řekl, ono to neprobíhá tak, že si policajti vezmou telefonní seznam a naslepo vyberou nějaké jméno.“ Oba jsme potřebovali sekundu času, abychom pochopili, co vlastně právě řekl. „Sakra, promiň, řekl jsem to blbě. Nechtěl jsem…“

„… tvrdit, že můj otec je vrah? Ublížit mi? Zapomeň na to. Je mi fuk, co si myslíš. Jsi jenom týpek ze sběrného dvora. Co o nás víš?“ Nehodlala jsem v diskuzi pokračovat. Nehledě na to, že hodinky na zápěstí hlásily, že mám nejvyšší čas. „Musím do sprchy, abych nepřišla pozdě.“ Vstala jsem z gauče. „Díky za pivo. Pustím tě ven.“

„To je v pohodě, Ann. Trefím sám.“ Zněl zklamaně a nasvědčoval tomu i výraz obličeje. Cítila jsem to, i když za ním už dávno zaklaply dveře.

Smutek (Ann, 7 let)

Vůbec není pravda, že když jsme smutný, tak pořád brečíme a teče nám z nosu. Smutek se někdy v člověku usadí hodně hluboko a nějak tam uvnitř zavře slzám cestu ven. Mám pocit že všude kolem je zima a tma. Jako bysem seděla ve věži starýho hradu. Takové, jakou má Rampelník z pohádkové knížky. Nejsou tam okna ani dveře. Je my tam zima a jsem unavená. Chtěla bysem ven na sluníčko, ale nemůžu. Zapoměla jsem totiž, kde je východ.

V hovorně moabitské věznice čekal otcův právník. Mluvil tiše a nedíval se při tom na mě, ale na své ruce složené na stole. Pověděl mi o nejnovějších poznatcích. Policie se zaměřuje na nevyjasněný případ Larissy Mellerové. Zemřela před čtrnácti lety. Už krátce po otcově zatčení přišli policisté s teorií, že by i ona mohla patřit mezi oběti sériového vraha malých dívek. Nyní tuto stopu začali vyšetřovat ještě intenzivněji. Larisse bylo deset, když jednoho červnového odpoledne odjela na svém červeném kole z domova v Hellersdorfu a už se nikdy nevrátila. O několik dní později našel náhodný chodec kolo poblíž Hönowerských rybníků a za další tři měsíce byla v dřevěné boudě objevena mrtvola. Chata stála jen několik set metrů od místa nálezu jízdního kola. Byla však tak zchátralá a zarostlá, že ji policisté při rozsáhlé pátrací akci přehlédli. Když na ni při opakovaném prohledávání lesa konečně narazili, okamžitě předpokládali, že by onou mrtvou mohla být Larissa. Ale definitivní identifikace trvala několik týdnů. Červen toho roku byl velmi horký a současně vlhký a deštivý, takže mrtvola byla v hrozném stavu. V okolí našli otisky bot velikosti 42. Zůstaly v rozměklé půdě a pak je zakonzervovalo vedro. Tehdy jim k ničemu nebyly, ale nyní jim přišlo vhod, že otec má stejnou velikost. Vyšetřovatelé se domnívali, že Larissa byla první obětí z vražedné série. Vrah ovšem tehdy ještě nepoužil červené mašle, jimiž později označoval cestu k mrtvolám.

„Kriminalisti spekulují, že pachatel začal pracovat s červenými stuhami právě kvůli Larisse. Možná měl výčitky svědomí z toho, že matka spatřila své dítě v takovém stavu. Třeba právě proto chtěl, aby příští oběti byly nalezeny dříve.“ Pořád ještě se mi nedíval do obličeje. Mnul si ruce tak silně, až mu zčervenala kůže. „Ani ona, ani další oběti nevykazovaly známky sexuálního zneužití, což znamená, že pachatele poháněl jiný motiv.“

Mlčky jsem poslouchala a nevycházela z údivu, že „pachatelem“ je myšlen „můj otec“. Nenapadlo mě nic jiného než: „Jsi jeho přítel, Ludwigu.“ Znělo to spíše jako otázka.

Ludwig Abramczyk, dříve jeden z nejlepších berlínských advokátů. Bylo mu šedesát dva let a před třemi měsíci odešel do důchodu, který trávil ve své lovecké chatě v polských lesích. Vrátil se jen kvůli mému otci a opět si oblékl svůj na míru šitý oblek a vklouzl do původní role. Aby pomohl.

„Právě proto jsem tady, Anni. Ale je to s ním velmi těžké. Když se ho ptají, co dělal v inkriminovanou dobu, buď mlčí, nebo cituje ty své filozofy.“

„Ale prosím tě! Copak ty by sis vzpomněl, cos dělal v červnu odpoledne před čtrnácti lety?“

„Jenže on proti těm obviněním vůbec neprotestuje a nesnaží se je vyvrátit! Podezřívají ho z devítinásobné vraždy, vlastně desetinásobné, když se teď zdá, že do vražedné série patří i Larissa, a on jen sedí a mlčí.“

„Protože je zoufalý. Ani nejlepší přítel zřejmě nevěří v jeho nevinu.“ Viděla jsem na něm, jak mu jsou mé výčitky proti srsti. Se svým starým kamarádem Walterem strávil na terase bezpočet letních nocí nebo v zimě sedávali u našeho krbu. Popíjeli whisky, vyprávěli vtipy nebo si povídali. Hlavně o jednom tématu. Ludwig se jako obhájce setkal s mnoha podobami lidského zla a můj otec, filozof a antropolog, byl fascinován temnými kouty duše a tím, čím je poháněna. Někdy jsme grilovali na zahradě, otec se v duchu toulal po nějakých jiných světech a málem nechal spálit klobásy. Ludwig většinou na poslední chvíli přiskočil, vytrhl mu z ruky grilovací kleště a postaral se o to, abychom nepřišli o večeři. Mě, Walterovu dceru, malou Anni, znal od doby, kdy jsem se na zavalitých nožkách pokoušela o první krůčky. Viděl mě vyrůstat a byl svědkem, jak mě vychovává nejlepší otec na světě. Byl takříkajíc mým kmotrem a teď seděl naproti a cítil, že mě nesmírně zklamal.

„Nebuď prosím nefér,“ řekl, když jsem vystřílela všechny jedovaté šípy. „Víš dobře, že udělám vše, co je v mých silách. Ale čím déle bude mlčet, tím to bude složitější.“

Podívala jsem se ke stropu z popraskaného betonu. Podobnou prasklinu utrpěla během domovní prohlídky fotografie na krbové římse i celý náš dosavadní život. Prostě měl smůlu, řekla jsem ráno Jakobovi. Krátce před nálezem poslední mrtvoly se procházel po Königswaldu a potkal známého, který krátce poté narazil na nechvalně proslulé červené mašle. Samozřejmě věděl z novin, že stuhy se objevovaly na místech činu. Sledoval je a našel chatu, v níž uprostřed kaluže krve leželo bezvládné tělo sedmileté dívky. Muž samozřejmě ihned zavolal policii a na otázku, jestli v lese někoho nepotkal, odpověděl, že mého otce. Samo o sobě by to na zatčení nestačilo. Jenže se přišlo na tu prokletou přednášku, kterou měl před několika lety na univerzitě. A taky na novinové články, které si vystříhal, aby měl podklady k výuce. A pak policie zjistila, že v naší garáži stojí černé Audi A6, stejné, jaké bylo spatřeno u jednoho z míst činu…

„Proč?“ zeptala jsem se Ludwiga. „Proč by ty vraždy měl spáchat? Přece má taky dceru. Víš dobře, že jsem celý jeho život. Vždycky mě miloval a chránil, přišel by o rozum, kdyby se mi něco stalo. Proč by zrovna on působil jiným rodičům takovou bolest?“