Table of Contents

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- 37. KAPITOLA

- 38. KAPITOLA

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

Harlan Coben

DRŽ SE BLÍZKO

KALIBR

STAY CLOSE

Copyright © 2012 by Harlan Coben. All rights reserved.

Translation © Drahomíra Michnová, 2022

„Atlantic City“ by Bruce Springsteen.

Copyright © 1982 by Bruce Springsteen (ASCAP).

Reprinted by permission. International copyright secured.

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8364-7

Věnováno s láskou a vděčností

tetě Dianě a strýci Normanovi Reiterovým

a tetě Ilene a strýci Martymu Kronbergovým

„Well now everything dies, baby that’s a fact.

But maybe everything that dies, someday comes back.“

– Bruce Springsteen, „Atlantic City“

1. KAPITOLA

Někdy v tom zlomku vteřiny, kdy Ray Levine stiskl spoušť fotoaparátu a svět mu zmizel v zášlehu blesku, uviděl tu krev. Samozřejmě věděl, že je to jen jeho vnitřní zrak, ale občas, jako právě teď, byl obraz tak živý, že musel spustit ruce s foťákem a pořádně se podívat na zem před sebou. Ten hrozný okamžik – okamžik, kdy se Rayův život úplně změnil, proměnil ho z člověka s budoucností a ambicemi v tohoto prvotřídního ztroskotance, kterého vidíte před sebou – nikdy nepřicházel ve snu nebo když seděl sám ve tmě. Pustošivé vidiny čekaly, až bude naprosto bdělý, obklopený lidmi a plně zabraný do něčeho, co by někteří mohli sarkasticky nazývat prací.

Teď se milosrdně rozplynuly a Ray nepřetržitě cvakal jeden snímek chlapce slavícího bar micva za druhým.

„Koukni sem, Iro,“ křikl Ray zpoza objektivu. „Co je to za návrháře? Je pravda, že se o tebe Jen s Angelinou ještě rvou?“

Někdo ho kopl do holeně. Někdo jiný do něj strčil. Ray nepřestával Iru fotit.

„Kde je ta afterparty, Iro? Které šťastné věnuješ první tanec?“

Ira Edelstein se mračil a zacláněl si obličej před objektivy fotoaparátů. Ray se neohroženě vrhal vpřed a fotil ho ze všech úhlů. „Uhni!“ křikl někdo. Jiný ho strčil. Ray se snažil udržet rovnováhu.

Cvak, cvak, cvak.

„Zatracení paparazzi!“ zařval Ira. „Copak nemůžu mít chvilku klidu?“

Ray obrátil oči v sloup. Necouvl. Za objektivem fotoaparátu se mu opět vynořil obraz s krví. Snažil se ho zaplašit, ale nešlo to. Držel prst na spoušti. Oslavenec se teď v záři blesku pohyboval zpomaleně.

„Paraziti!“ křikl.

Ray přemítal, jestli se dalo klesnout ještě hlouběji.

Odpovědí mu byl další kopanec do holeně: ne.

Irův „bodyguard“ – hromotluk s vyholenou hlavou jménem Fester – Raye odstrčil předloktím o průměru dubu. Udělal to s trochu přílišnou vervou, Ray se málem převrátil. Vrhl na Festera vražedný pohled. Fester pohybem rtů naznačil omluvu.

Fester byl Rayův šéf a kamarád a majitel firmy Zážitky celebrit: Paparazzi k pronajmutí – název jasně vystihoval podstatu. Ray nepronásledoval celebrity v naději, že získá kompromitující snímky, které pak prodá bulváru jako skutečný paparazzo. Ne, Ray byl ve skutečnosti něco horšího – beatlemánie pro Beatles – nabízel „zážitky celebrit“ druhořadým hvězdičkám, které byly ochotné zaplatit. Zkrátka klienti, z nichž většina trpěla přehnanou samolibostí a možná potížemi s erekcí, si najali paparazzi, kteří je pronásledovali, fotili, pak jim fotky předali a rádoby celebrity je pak uveřejnily v nějakém plátku coby „vrcholný zážitek celebrity s vlastními exkluzivními paparazzi“.

Ray asi mohl klesnout hlouběji, ale ne bez jednoho mimořádného božího počinu.

Edelsteinovi si zaplatili Prvotřídní megabalíček – dvě hodiny s třemi paparazzi, jedním bodyguardem, jedním novinářem a manipulantem ovládajícím mikrofon na teleskopickém rameni. Tato smečka pronásledovala „celebritu“ a zběsile fotila, jako by šlo Charlieho Sheena kradoucího se do kláštera. K tomuto megabalíčku náleželo DVD jako suvenýr, který byl v ceně, a vaše tvář se objevila na titulní stránce jednoho z bulvárních pseudočasopisů opatřená titulkem na objednávku.

A cena takového Prvotřídního megabalíčku?

Čtyři litry.

Nabízela se odpověď na zřejmou otázku: ano, Ray se nenáviděl.

Ira se prodral kolem nich a zmizel v tanečním sále. Ray spustil foťák a podíval se na své dva kolegy paparazzi. Ani jeden z nich neměl na čele vytetované velké L jako „lůzr“, protože by to bylo opravdu zbytečné.

Ray pohlédl na hodinky. „Sakra,“ utrousil.

„Co?“

„Máme ještě patnáct minut.“

Jeho kolegové – oba sotva natolik inteligentní, aby zvládli napsat své jméno prstem do prachu – otráveně zamručeli. Zbývalo jim patnáct minut. To znamenalo vejít dovnitř a zpracovat úvodní představování. To Ray úplně nenáviděl.

Obřad bar micva se konal ve Wingfield Manoru, absurdně nevkusném zámečku, kde se pořádaly bankety. Kdyby byl o chlup menší, připomínal by jeden z paláců Saddáma Husajna. Na stropě se třpytily křišťálové lustry, stěny zdobila zrcadla, nepravá slonovina a pracně vyřezávané dřevěné obložení, zbytek pokrývaly spousty a spousty zářivě zlaté barvy.

Rayovi před očima znovu vyvstal ten krvavý obraz. Mrkáním ho zahnal.

Tato společenská událost vyžadovala smoking. Pánové vypadali sešle a bohatě. Dámy dobře udržované díky plastickým operacím. Ray v džínách, pomačkaném šedém blejzru a černých kotníkových teniskách značky Chuck Taylor se prodral davem. Několik hostů na něj poulilo oči, jako by se jim právě vykálel na salátovou vidličku.

Nechyběla tu ani kapela čítající osmnáct hudebníků a „konferenciér“, který měl přítomné rozjařit vtipkováním všeho druhu. Představte si moderátora nějaké pokleslé televizní soutěžní hry. Třeba Guye Smileyho z Muppet Show. Konferenciér popadl mikrofon a zaburácel hlasem komentátora v boxerském ringu: „Dámy a pánové, přivítejte mezi námi poprvé od té doby, co obdržel Tóru a stal se mužem, našeho vzácného a jediného… Iru Edelsteina!“

Ira se objevil se dvěma… Ray přesně nevěděl, jak to správně nazvat, ale nejlepší se mu zdál výraz „luxusní striptérka“.

Dvě žhavé kočky uvedly malého Iru do sálu, sahal jim právě tak po rýhu mezi ňadry. Ray si připravil foťák, protlačil se dopředu a kroutil hlavou. Tomu klukovi bylo třináct. Kdyby on měl ve třinácti tak blízko sebe ženské, které by vypadaly takhle, měl by erekci aspoň týden.

Ach, to mládí.

Zabouřil ohlušující potlesk. Ira královským gestem zamával davu.

„Iro!“ křikl na něj Ray. „To jsou tvoje nové bohyně? Je pravda, že si přidáš do svého harému nějakou třetí?“

„Prosím,“ pronesl Ira nacvičeným fňukavým tónem, „mám právo na soukromí!“

Rayovi se podařilo potlačit nutkání zvracet. „Ale veřejnost to chce vědět.“

Fester, bodyguard s tmavými brýlemi, položil Rayovi svou obrovskou tlapu na rameno, aby Ira mohl projít. Ray stiskl spoušť a postaral se, aby blesk provedl své kouzlo. Kapela explodovala – odkdy na svatbách a bar micva hraje hudba tak hlasitá, že by ovládla rockový stadion? Spustili novou slavnostní hymnu „Club Can’t Handle Me“. Ira lascivně tančil se dvěma najatými pomocnicemi. Pak se na parket nahrnuli jeho třináctiletí kamarádi a hopsali jako skákací pogo tyče. Ray „přemohl“ Festera, prodral se k tanečníkům blíž a udělal ještě pár snímků. Pak se podíval na hodinky.

Zbývala minuta.

„Šmejdi paparazzi!“

Další kopanec do holeně od nějakého malého kreténa.

„Au, sakra, to bolí!“

Kretén odběhl. Mysli na sebe, řekl si Ray v duchu, začni nosit holenní chrániče. Ohlédl se po Festerovi, jako by prosil o milost. Fester ho vysvobodil kývnutím hlavy, naznačil tím, že za ním má jít do kouta sálu. Tam byl hrozný kravál, tak vyklouzli dveřmi ven.

Fester ukázal obrovským palcem přes rameno směrem do sálu.

„Kluk si pilně četl v Tóře, nemyslíš?“

Ray na něj jen zíral.

„Na zítřek mám pro tebe prácičku,“ oznámil mu Fester.

„Super. Co to bude?“

Fester uhnul pohledem.

Rayovi se to nelíbilo. „No tak.“

„George Queller.“

„Panebože.“

„Jo. A chce to jako obvykle.“

Ray vzdychl. George Queller se vždycky snažil, aby na prvním rande své partnerky naprosto ohromil a nakonec vyděsil. Najímal si k tomu firmu Zážitky celebrit, která se vždycky na něj a na jeho partnerku vrhla – například minulý měsíc to byla žena jménem Nancy –, když vcházeli do nějakého malého romantického bistra. Když byla partnerka bezpečně uvnitř, dostala – ne, to opravdu nepřeháním – jídelníček na zakázku nadepsaný „Georgeovo a Nancyino první rande z mnoha!“. Pod tím byla vytištěná adresa restaurace, den, měsíc a rok. Když pak z podniku vyšli, najatí paparazzi už na ně čekali, fotili ostošest a vykřikovali, jak George vyměnil víkend s Jessicou Albou na ostrovech Turks a Caicos za nádhernou a nyní hrůzou zkoprnělou Nancy.

George považoval tyhle romantické manévry za předehru k následnému „šťastní až do smrti“. Nancy a jí podobné je považovaly za předehru k rychlému sexu s gumovým roubíkem v puse někde v odlehlém skladu.

George se druhého rande nikdy nedočkal.

Fester si konečně sundal tmavé brýle. „Chci, abys tu akci vedl.“

„Hlavní paparazzo,“ utrousil Ray. „Měl bych zavolat mámě, ať se tím může pochlubit kamarádkám na madžongu.“

Fester se uchechtl. „Miluju tě, ty to víš.“

„Skončili jsme tu?“

„Jo.“

Ray pečlivě sbalil foťák, nejdřív sundal objektiv a pak obojí uložil do pouzdra. Přehodil si ho přes rameno. Kulhal ke dveřím, ne kvůli kopancům, ale kvůli šrapnelu v boku – šrapnelu, který započal jeho sešup dolů. Ne, to bylo moc jednoduché. Ten šrapnel byla výmluva. Jednu dobu měl ve svém mizerném životě docela neomezené možnosti. Vystudoval na fakultě žurnalistiky Kolumbijské univerzity obor fotožurnalistika, jakýsi profesor se o něm vyjádřil, že má „téměř nadpřirozené nadání“ – to nyní promrhával. Nakonec se mu v praxi v tom oboru moc nedařilo. Někteří lidé dokážou i navzdory tomu, že se jim nabízí snadná cesta životem, najít způsob, jak všechno zpackat.

Ray Levine byl jedním z nich.

Venku se setmělo. Ray se rozmýšlel, jestli má zamířit rovnou domů a jít spát, nebo se stavit v jednom baru, který byl tak ošuntělý, že ho nazvali Tetanus. Těžké rozhodování, když máte takový výběr.

Znovu pomyslel na mrtvé tělo. Představy se mu teď míhaly před očima rychle a zuřivě. Je to pochopitelné, pomyslel si. Dnes bylo výročí dne, kdy všechno skončilo, kdy jakákoli naděje na štěstí až do smrti zemřela… No, tahle otřepaná metafora asi právě vyvolává ty představy, ne?

Zamračil se. Hej, Rayi, nejsi nějak naměkko?

Doufal, že dnešním přiblblým kšeftem tuhle vzpomínku zažene. Nezahnal. Vzpomněl si na svůj obřad bar micva, na okamžik na kazatelně, kdy se otec sklonil a šeptal mu do ucha. Vzpomněl si na otcovu vůni Old Spice, na to, jak něžně mu vzal hlavu do dlaně, na slzy v jeho očích, když prostě řekl: „Mám tě moc rád.“

Ray myšlenku zahnal. To už bylo méně bolestné myslet na to mrtvé tělo.

Zřízenci na parkovišti po něm předtím chtěli poplatek – žádná úcta k profesionálům, pomyslel si –, takže nechal auto zaparkované v postranní ulici o tři bloky dál. Teď do ní zabočil a už ho viděl – tu svou kraksnu, dvanáct let starou Hondu Civic, jíž chyběl nárazník a boční okénko měla přelepené lepicí páskou. Přejel si rukou po bradě. Neoholené. Neoholený, čtyřicet let, majitel starého vraku, byt v suterénu, který kdyby se důkladně zrekonstruoval, mohl by se označit za žumpu, žádné vyhlídky, hodně pil. Mohl by se litovat, ale to by mu to nesmělo být jedno.

Právě vyndával klíčky od auta, když dostal prudký úder do týla.

Co se to…?

Klesl na koleno. Svět zčernal. Hlava ho brněla. Byl dezorientovaný. Snažil se hlavou zatřepat, vzpamatovat se.

Další úder ho zasáhl kousek od spánku.

V hlavě mu vyšlehl oslnivě bílý blesk. Zhroutil se na zem, jak dlouhý, tak široký. Možná ztratil vědomí – nevěděl –, ale najednou cítil tahání za pravé rameno. Okamžik jen bezvládně ležel, nemohl nebo nechtěl klást odpor. Hlava se mu točila šílenou bolestí. Primitivní část jeho mozku, základní, zvířecí část, přepnula do modu přežití. Unikni další nakládačce, radila mu. Stoč se do klubíčka a kryj si hlavu.

Další prudké škubnutí mu div nevykloubilo rameno. Tahání polevilo a klouzalo směrem pryč. Když si to Ray uvědomil, prudce otevřel oči.

Někdo mu kradl foťák.

Byla to klasická leica s nedávno aktualizovanou funkcí digitálního odesílání. Cítil, jak mu ruka vyletěla do vzduchu, popruh pouzdra po ní klouzal. Za vteřinu bude foťák v čudu.

Ray toho neměl moc. Foťák byl jediné vlastnictví, kterého si opravdu cenil. Jistě, bylo to jeho živobytí, ale také jediné pojítko se starým Rayem, s životem, jaký znal před tou krví, a v žádném případě se ho nehodlal vzdát bez boje.

Pozdě.

Popruh se už svezl. Říkal si, jestli ještě bude mít další příležitost, jestli chmaták půjde i po těch čtrnácti babkách, co měl v peněžence, a dá Rayovi šanci. Nemohl na to čekat.

Hlava se mu točila a kolena měl jako z vaty, ale zařval: „Ne!“ Snažil se na útočníka vrhnout. Do něčeho narazil – asi do nohou – a pokusil se mu je vzít do kleští. Neměl moc velkou sílu, ale stačilo to.

Útočník spadl. Ray taky, přistál na břiše. Slyšel, jak něco s břinknutím upadlo, a jen doufal, že si právě sám nerozbil svůj foťák. S námahou mžoural, podařilo se mu aspoň na škvíru otevřít oči a viděl, že pouzdro leží pár kroků od něj. Snažil se k němu doplazit, ale zároveň zahlédl dvě věci, z nichž mu ztuhla krev v žilách.

Tou první byla baseballová pálka na chodníku.

Tou druhou – a významnější – nějaká ruka v rukavici, která ji zvedala.

Ray se snažil vzhlédnout, ale bylo to marné. Přenesl se zpátky do letního tábora, který organizoval jeho otec, když byl Ray malý. Táta – táborníci mu říkali strejda Barry – vždycky pořádal štafetový závod, kdy jste drželi míč na košíkovou přesně nad hlavou, dívali jste se na něj a co nejrychleji se točili na místě, až se vám hlava úplně zamotala. A takhle jste pak museli driblovat přes celé hřiště a trefit se do koše. Potíž byla v tom, že jste se z toho točení motali tak, že jste padali na jednu stranu a míč letěl na druhou. Přesně tak se teď Ray cítil, jako by se potácel doleva a zbytek světa se kymácel doprava.

Zloděj zvedl pálku a vyrazil k němu.

„Pomoc!“ vykřikl Ray.

Nikdo se neobjevil.

Zmocnila se ho panika – kterou rychle vystřídala primitivní instinktivní reakce přežít. Uteč. Snažil se vstát, ale kdepak, to prostě nešlo. Už takhle byl na huntě. Ještě jedna rána, jeden tvrdý úder pálkou…

„Pomoc!“

Útočník udělal dva kroky k němu. Ray neměl na vybranou. Pořád na břiše se plazil pryč jako poraněný krab. No jasně, to pomůže. To bude určitě nejrychlejší způsob, jak se dostat z dosahu té zatracené pálky. Ten hajzl už stál přímo nad ním. Ray neměl šanci.

Ramenem narazil do něčeho tvrdého a uvědomil si, že je to jeho auto. Nad sebou zahlédl, jak se pálka zvedá. Od roztříštění lebky ho dělila vteřina nebo dvě. Měl jedinou šanci a využil ji.

Otočil hlavu pravou tváří dolů, přitiskl se celým tělem k zemi a vklouzl pod auto. „Pomoc!“ zařval znovu. Pak na útočníka: „Vem si ten foťák a běž!“

Přesně to útočník udělal. Ray slyšel, jak se kroky vzdalují uličkou. Fakt skvělý. Snažil se vysoukat zpod auta. Hlava protestovala, ale zvládl to. Posadil se na zem a opřel se zády o dvířka spolujezdce. Nějakou dobu jen tak seděl. Nevěděl jak dlouho. Možná dokonce omdlel.

Když cítil, že to už zvládne, proklel celý svět, vklouzl do auta a nastartoval.

Jak zvláštní, pomyslel si. Výročí té záplavy krve – a málem taky přišel o poslední kapku. Div se takové náhodě neusmál. Rozjel se a náznak úsměvu mu zmizel z tváře.

Náhoda. Jo, jen náhoda. Ani ne moc velká, když se nad tím člověk zamyslí. Krvavá noc se odehrála před sedmnácti lety – tedy žádné kulaté výročí nebo něco takového. Raye už jednou okradli. Loni ho někdo přepadl, když se ve dvě v noci opilý vracel z jednoho striptýzového klubu. Ten debil mu ukradl peněženku a utekl s celými sedmi dolary a slevovou kartou.

Ale stejně.

Našel místo k zaparkování před řadovým domem, který nazýval svým domovem. Pronajal si tam byt v suterénu. Dům patřil Amiru Balochovi, pákistánskému přistěhovalci, který v něm žil s manželkou a čtyřmi dost hlučnými dětmi.

Předpokládejme jen na vteřinku, na zlomek vteřiny, že nešlo o náhodu.

Ray vyklouzl z auta. V hlavě mu pořád dunělo. Zítra to bude horší. Sešel po dvou schodech kolem popelnic ke dveřím do sklepa a strčil klíč do zámku. Trápil svůj bolavý mozek, snažil se najít nějakou spojitost – nepatrnou, malou, tenoučkou, nejasnou – mezi tragickou nocí před sedmnácti lety a tím, že ho dnes někdo přepadl.

Nic.

Dnes to bylo loupežné přepadení, prosté a jednoduché. Vezmete chlapa po hlavě baseballovou pálkou, vytrhnete mu foťák, utečete. Až na to, že byste mu přece šlohli i peněženku – jedině že by to byl zase ten samý idiot, který ho loni okradl u toho striptýz baru, a teď už věděl, že bude mít jen sedm dolarů. Kruci, možná to fakt byla náhoda. Kašli na načasování i na výročí. Možná to fakt byl ten, kdo ho okradl loni.

Páni, je to úplná blbost. Kde je sakra ten Vicodin?

Zapnul televizi a zamířil do koupelny. Když otevřel skříňku s léky, všechno se z ní vysypalo do umyvadla. Zalovil ve změti lahviček a všeho možného a našel lahvičku s Vicodinem. Aspoň doufal, že je to Vicodin. Koupil ho na černém trhu od jednoho chlápka, který se dušoval, že ho propašoval z Kanady. Ray si ho uložil do lahvičky od vitamínů.

V televizi běžely lokální zprávy, kde ukazovali nějaký místní požár a vyptávali se sousedů, co si o něm myslí, protože z toho vždycky získáte úžasný přehled o události. Zazvonil mu mobil. Na displeji naskočilo jméno volajícího. Fester.

„Co se děje?“ zeptal se Ray a zhroutil se na gauč.

„Máš hrozný hlas.“

„Přepadli mě, sotva jsem odešel z Irovy bar micva.“

„Fakt?“

„Jo. Dostal jsem po palici baseballovou pálkou.“

„Něco ti ukradli?“

„Foťák.“

„Počkej, takže jsi přišel o ty dnešní fotky?“

„Ne, ne, nedělej si o mě starosti,“ chlácholil ho ironicky Ray. „Nemám ani škrábnutí.“

„Srdce mi pro tebe krvácí. Proto se ptám na ty fotky. Abych překonal tu bolest.“

„Mám je,“ odpověděl Ray.

„Jak to?“

Hlava mu třeštila, takže neměl chuť na dlouhé vysvětlování, Vicodin začal působit jako droga. „Neboj. Jsou v bezpečí.“

Před pár lety, když ještě Ray pracoval jako „skutečný“ paparazzo, získal úžasně kompromitující snímky jistého vysokoprofilového homosexuálního herce, který zahnul svému příteli – podržte se! – se ženskou. Hercův bodyguard Rayovi foťák vyrval z ruky a zničil kartu. Od té doby si Ray nainstaloval funkci digitálního odesílání – něco podobného, co má většina lidí v mobilu s foťákem –, která každých deset minut automaticky odesílala fotky z karty na e-mail.

„Proto volám,“ vysvětlil Fester. „Potřebuju je rychle. Pět z nich vyber a pošli mi je večer na mail. Irův táta si chce z obrázků z bar micva okamžitě nechat udělat hranaté těžítko.“

Na obrazovce kamera zabírala „rosničku“, dobře vyvinutou slečnu v přiléhavém červeném svetříku. Vábnička sledovanosti. Rayovi se začaly zavírat oči, když kráska předala slovo pečlivě učesanému moderátorovi.

„Rayi?“

„Pět obrázků na těžítko.“

„Jo.“

„Kostka má šest stran,“ upozornil ho Ray.

„Páni, jsi matematický génius. Na šesté straně bude jméno, datum a Davidova hvězda.“

„Chápu.“

„Potřebuju je ASAP.“

„Fajn.“

„Tak super,“ řekl Fester. „Počkat, až na to, že bez foťáku nemůžeš zítra udělat George Quellera. Neboj. Seženu někoho jiného.“

„Teď se mi bude líp spát.“

„Jseš srandista, Rayi. Pošli mi ty fotky. A pak se pěkně vyspi.“

„Slzím dojetím nad tvou péčí, Festere.“

Domluvili. Ray se zase svalil na gauč. Droga působila úplně fantasticky. Málem se usmíval. Moderátor na obrazovce nasadil nejvážnější možný tón a oznámil: „Od dnešního dne se pohřešuje Carlton Flynn. Jeho opuštěné auto s otevřenými dvířky bylo nalezeno u mola…“

Ray otevřel jedno oko a zamžoural na fotku na obrazovce. Nějaký homosexuál s odbarvenými konci tmavých vlasů vyčesaných na ježka a kruhem v uchu špulil rty a posílal hubičku do objektivu, titulek pod ním oznamoval: „Zmizel,“ i když by tam spíš mělo stát: „Kokot.“ Ray se zamračil, něco se mu neurčitě vybavilo v hlavě, ale nedokázal to teď zpracovat. Jeho tělo prahlo po spánku, ale kdyby fotografie neposlal, Fester by volal znovu a o to zrovna nestál. S velkou námahou se zvedl z gauče. Doklopýtal do kuchyně, zapnul laptop a podíval se, jestli fotky na jeho počítač opravdu došly.

Došly.

Cosi mu pořád leželo v hlavě, ale nemohl přijít na to, oč jde. Možná ho otravovalo něco nepodstatného. Možná se rozpomínal na něco opravdu důležitého. Nebo možná, což bylo nejpravděpodobnější, se mu po ráně pálkou odštíplo z lebky pár střípků, které ho teď doslova škrábaly na mozku.

Snímky se objevily v opačném pořadí – poslední fotka byla hned první. Ray je rychle projížděl, vybral jeden taneční, jeden rodinný, jeden s Tórou, jeden s rabínem a jeden, na němž babička líbá Iru na tvář.

Bylo jich pět. Přidal je k Festerově e-mailové adrese a kliknutím odeslal. Hotovo.

Byl tak unavený, že ani nevěděl, jestli se ještě dokáže zvednout ze židle a dojít do postele. Měl sto chutí jen položit hlavu na stůl a zdřímnout si, a vtom si vzpomněl na jiné fotografie na SD kartě, které nafotil téhož dne ještě dřív, než šel na bar micva.

Zaplavil ho takový pocit smutku, až se mu sevřela hruď.

Byl v tom zatraceném parku a cvakal obrázky. Blbost, ale dělal to každý rok. Nedokázal říct proč. Nebo možná dokázal, ale to by bylo ještě horší. Objektiv fotoaparátu mu poskytoval odstup, perspektivu, pocit jakéhosi bezpečí. Možná to bylo právě to. Možná že vidět to hrozné místo z onoho zvláštně uklidňujícího úhlu by mohlo nějak změnit, co se samozřejmě nikdy změnit nedá.

Ray si na obrazovce počítače prohlížel snímky, které udělal ještě před bar micva – a teď si vzpomněl na něco jiného.

Chlap s odbarveným ježkem a kruhovou náušnicí.

Za dvě minuty našel, co hledal. Došlo mu to a úplně ztuhl.

Útočníkovi nešlo o foťák. Šlo mu o fotku.

Tuhle fotku.

2. KAPITOLA

Megan Pierceová žila pohádkovým životem fotbalové mámy a nenáviděla ho.

Zavřela ledničku Sub-Zero a arkýřovými okny jídelního koutu pohlédla na své dvě děti. Okna poskytovala „základní ranní světlo“, jak to architekt formuloval. V nedávno zrenovované kuchyni nechyběl moderní sporák Viking, spotřebiče značky Miele, mramorový ostrůvek uprostřed a nádherný průchod do televizní místnosti s obrovskou televizí, polohovacími křesly s držákem na nápoje a takovým množstvím reproduktorů, že by se tam dal uspořádat koncert kapely Who.

Na zahradě zrovna patnáctiletá Kaylie popichovala svého mladšího bratra Jordana. Megan vzdychla a otevřela okno. „Přestaň, Kaylie.“

„Nic nedělám.“

„Vždyť tu stojím a vidím tě.“

Kaylie si založila ruce v bok. Patnáct let – ono obtížné pubertální rozhraní mezi dětstvím a dospělostí, tělo a hormony se začínají bouřit. Megan si to dobře pamatovala. „Cos viděla?“ zeptala se Kaylie vyzývavě.

„Viděla jsem, jak zlobíš svého bratra.“

„Jsi vevnitř. Nemohla jsi nic vidět. Abys věděla, říkala jsem mu, jak moc ho mám ráda.“

„Neříkala!“ křikl Jordan.

„Já vím, že ne,“ přisvědčila Megan.

„Říkala, že jsem debil a že nemám žádné kamarády!“

Megan vzdychla. „Kaylie…“

„To není pravda!“

Megan se na ni zamračila.

„Je to jeho slovo proti mému,“ protestovala Kaylie. „Proč se ho pořád zastáváš?“

Megan si pomyslela, že každé dítě je frustrovaný právník, který hledá různé skuliny, požaduje nemožné důkazy, napadá každičký detail.

„Večer máš trénink,“ připomněla jí Megan.

Kaylie se zatvářila otráveně, ramena jí poklesla.

„Musím tam?“

„Máš odpovědnost vůči svému týmu, slečno.“

Když to Megan vyslovila – i když podobná slova vyslovila milionkrát předtím –, pořád nemohla uvěřit, že je něco takového schopná říct.

„Ale mně se tam nechce,“ zakňourala Kaylie. „Jsem tak unavená. A nezapomeň, že mám pak jít ven s Ginger, asi do…“

Kaylie možná řekla kam, ale Megan se otočila, moc ji to nezajímalo. V televizní místnosti se rozvaloval Dave v šedých teplácích. Sledoval nějaké uhozené interview se současným zhýralým filmovým hercem, který se chvástal, kolik ženských prošlo jeho postelí a léty strávenými ve striptýzových klubech. Vypadal nepříčetně, vyvaloval oči a zjevně byl na něčem, co vyžadovalo doktora ochotného mu předepsat ledaco.

Dave na gauči znechuceně kroutil hlavou. „Kam ten svět spěje?“ poznamenal a ukázal na obrazovku. „Je to možný? Takovej namachrovanej blbec.“

Megan přikývla a potlačila úsměv. Před léty takového blbce znala. Dost dobře. Byl to vlastně celkem fajn kluk, který se vyznal v orálním sexu, měl rád trojky a brečel jako děcko, když to přehnal s pitím.

Tak dávno.

Dave se otočil a láskyplně se na ni usmál. „Ahoj, miláčku.“

„Ahoj.“

Pořád ještě to dělal, usmíval se na ni jako zamlada, jako by ji viděl poprvé, a ona si vždycky uvědomila, že má štěstí, že by měla být vděčná. Takhle teď žila. Starý život – ten, který nikdo v tomhle šťastném předměstském ráji slepých ulic, dobrých škol a okázalých cihlových domů neznal – byl mrtvý a pohřbený v mělkém příkopu.

„Mám Kaylie odvézt na trénink?“ zeptal se.

„Já to udělám.“

„Nevadí?“

Megan zavrtěla hlavou. Ani Dave neznal pravdu o ženě, s níž už šestnáct let sdílel postel. Dave dokonce ani nevěděl, že se Megan doopravdy jmenovala Maygin, divné jméno. Obě jména se vyslovovala stejně, ale každé se psalo jinak, v průkazech totožnosti a úředních dokladech. Megan by se zeptala matky, proč se její jméno píše tak divně, ale matka jí zemřela dřív, než se Megan naučila mluvit. Osiřela jako malá, neměla lehké dětství, skončila jako striptérka ve Vegas a pak v Atlantic City. Zašla ve své profesi ještě o krok dál, moc se jí to líbilo. Ano, milovala to. Bylo to zábavné, vzrušující a elektrizující. Pořád se něco dělo, pořád to mělo příchuť nebezpečí, možnosti a vášně.

„Mami?“

Byl to Jordan. „Ano, zlato?“

„Paní učitelka říkala, žes nepodepsala ten papírek na školní výlet.“

„Napíšu jí e-mail.“

„Má to být do pátku.“

„Neboj se, udělám to, ano?“

Jordanovi to chvilku trvalo, ale nakonec se uklidnil.

Megan věděla, že by měla být vděčná. V jejím starém životě dívky umírají mladé. Každá emoce, každá vteřina v tamtom světě je skoro až moc vypjatá – žije se na plné obrátky – a to nejde ruku v ruce s dlouhověkostí. Člověk vyhoří. Je přetažený. Takový život je opojný, ale jeho nedílnou součástí je i nebezpečí. Když se jí to nakonec vymklo z ruky, když se najednou opravdu ocitla v ohrožení života, dokázala z toho nejenom uniknout, ale začít znovu. Začala nový život, bylo to takové až znovuzrození, chcete-li, s milujícím manželem, krásnými dětmi, v pětipokojovém rodinném domě se zahradou a bazénem.

Megan se nějak podařilo, skoro až jakousi náhodou, vyškrábat se z hlubin toho, co by někdo možná nazval odpornou žumpou, až k naprostému americkému snu. Aby se zachránila, musela hrát na férovku, brát to vážně a skoro se přemluvit, aby uvěřila, že tohle je nejlepší možný svět. A proč ne? Po celý život do ní stejně jako do nás všech ve filmech a v televizi hustili, že její starý život je špatný, nemorální, nepřetrvá – kdežto tenhle rodinný, s domem a laťkovým plotem, je záviděníhodný, správný, božsky nádherný.

Pravda však byla taková, že Megan se po starém životě stýskalo. Nemělo by. Měla by být vděčná a nadšená z toho, že právě ona, která byla na špatné cestě, nakonec skončila takhle a má všechno, o čem malé holky sní. Ale pravda byla, a trvalo jí to roky, než si to dokázala přiznat, že pořád touží po temných místnostech, po chlípných, hladových pohledech neznámých mužů, po hlasité pulzující hudbě, šílených světlech, palčivém adrenalinu.

A teď?

Dave přepínal kanály. „Tak ti to nevadí? Protože už se hraje.“

Kaylie se přehrabovala ve své sportovní tašce. „Mami, kde mám dres? Vypralas mi ho, jak jsem ti říkala?“

Jordan otvíral ledničku. „Mami, uděláš mi panini se sýrem? Ale ne z toho celozrnného chleba.“

Milovala je. Opravdu. Ale byly chvíle, jako třeba dnes, kdy si uvědomovala, že poté, co v mládí bruslila na nebezpečném ledě, se teď zahnízdila v rodinné rutině ve zlaté kleci, že každý den musí hrát stejné představení se stejnými hráči jako včera, jen je každý hráč o den starší. Megan si říkala, proč to musí být takhle, proč si musíme vybrat jediný život. Proč musíme trvat na tom, že může existovat jen jedno „my“, jen jeden způsob života, který z nás dělá to, co jsme? Proč nemůžeme mít víc než jednu identitu? A proč musíme zničit jeden svůj život, abychom vytvořili druhý? Tvrdíme, že toužíme po všestranně rozvinutém, „renesančním“ člověku v nás, jenže to dokážeme vytvořit jenom navenek. Ve skutečnosti děláme všechno pro to, abychom toho ducha udusili, abychom se přizpůsobili, abychom byli jedno a pouze jedno.

Dave přepnul zpátky na zhýralou filmovou hvězdu. „Magor,“ ulevil si a zase zakroutil hlavou. Už jen to, že slyšela tenhle báječně šílený hlas, ji vrátilo do minulosti – jeho ruku měla zasunutou v kalhotkách, jeho obličej, ztrhaný a mokrý od slz, přitisknutý k zádům.

„Ty jediná mi rozumíš, Cassie…“

Ano, chybělo jí to. Bylo to tehdy opravdu tak hrozné?

Nemyslela si to, ale pořád ji to pronásledovalo. Udělala tenkrát chybu? Tyhle vzpomínky, život Cassie, protože v tamtom světě nikdo nepoužíval své pravé jméno, zamkla na celé roky do malé třinácté komnaty kdesi vzadu v hlavě. A pak, před pár dny, odsunula závoru a pootevřela dveře. Jen na škvírku. Rychle je zase zabouchla a zamkla. Ale ta škvírka, to, že dovolila Cassie na okamžik nahlédnout do života mezi Maygin a Megan – proč věděla tak jistě, že to bude mít následky?

David se zvedl z gauče a zamířil na záchod, pod paží si nesl srolované noviny. Megan zapnula gril na panini a hledala bílý chleba. Když otevřela zásuvku, zazvonil telefon, vydával cvrlikavý elektronický zvuk. Kaylie stála hned vedle, ale nevšímala si ho a psala textovku.

„Nechceš to vzít?“ požádala ji Megan.

„Není to pro mě.“

Kaylie dokázala vytáhnout z kapsy mobil a vzít hovor takovou rychlostí, že by tím zahanbila lecjakého proslulého pistolníka, ale jelikož nikdo z jejích místních kamarádů neznal číslo pevné linky, tak ji tenhle přístroj vůbec nezajímal.

„Zvedni to, prosím tě.“

„A proč? Stejně bych ti to musela předat.“

Jordan byl ještě v tom krásném věku jedenácti let a vždycky chtěl udržet klid, takže popadl telefon a řekl: „Haló?“

Chvilku poslouchal a pak dodal něco, při čem Megan zamrazilo: „Tady žádná Cassie nebydlí.“

Megan se před dětmi rychle vymluvila, že různí doručovatelé vždycky pletou její jméno – věděla, že její děti jsou tak báječně sebestředné, že se stejně nebudou na nic vyptávat –, a pak převzala od syna telefon a zmizela do vedlejšího pokoje. Přiložila si telefon k uchu a hlas, který neslyšela sedmnáct let, řekl: „Promiň, že ti takhle volám, ale myslím, že se musíme sejít.“

Odvezla Kaylie k fotbalovému hřišti.

Na to, že na ni telefonát zapůsobil jako bomba, byla docela klidná a nevzrušená. Zastavila a otočila se k dceři, oči měla zvlhlé.

Kaylie se zeptala: „Co je?“

„Nic. V kolik ti končí trénink?“

„Nevím. Možná pak někam půjdu s Gabi a Chuckie.“

Možná znamenalo určitě. „Kam?“

Pokrčila rameny. „Do města.“

Milá, neurčitá odpověď puberťačky. „Kam do města?“

„Já nevím, mami,“ řekla trochu podrážděně. Kaylie už to chtěla nechat být, ale zase nechtěla matku naštvat, aby jí to nezakázala. „Prostě si tam jen tak zajdeme, jo?“

„Máš hotové věci do školy?“

Megan se za tu větu nenáviděla, sotva ji vyslovila. Taková hloupá, mámovská otázka. Omluvně zvedla ruku. „Tak nic. Běž a užij si to.“

Kaylie se na ni podívala jako na cvoka. Pak pokrčila rameny, vystoupila a odběhla. Megan se za ní dívala. Vždycky. Nezáleželo na tom, že dcera byla dost stará, aby mohla dojít na hřiště sama. Megan ji musela vyprovázet pohledem, dokud si nebyla jistá, že je v bezpečí.

Za deset minut zaparkovala u Starbucks. Podívala se na hodinky. Ještě patnáct minut.

Koupila si latté a zamířila ke stolu vzadu. Stůl vlevo byl obležený hroznem mladých maminek – nevyspalé, v pobryndaném oblečení, rozjařené radostí, každá s miminem ve vleku jedna přes druhou tlachaly. Jaké kočárky jsou nejlepší, která dětská postýlka se dá nejsnadněji složit a rozložit a jak dlouho kojit. Výhody dřevěných prolézaček na gumovém podloží, kdy přestat s dudlíky, jaká sedačka do auta je pro dítě nejbezpečnější, jestli dítě usadit dopředu, dozadu nebo vedle. Jedna se vytahovala, že její syn Toddy je „tak vnímavý k potřebám ostatních dětí, i když je mu teprve osmnáct měsíců“.

Megan se usmála, zatoužila po těch časech. Dobu, kdy byla novopečenou maminkou, tenkrát milovala, ale stejně jako v případě mnoha dalších stadií života si teď při zpětném pohledu říkáte, jestli jste měli v pořádku mozek. Věděla, co tyhle matky dál čeká – budou pečlivě vybírat školku, jako by to byla otázka života a smrti, vyzvedávat děti a vozit je do elitních kroužků, do cvičení, do karate, lakrosu, na francouzštinu, domlouvat se, která z nich přibere do auta děti ostatních, aby se ušetřilo. Šťastné dny přejdou v neustálý spěch a stres a ten se pak stane rutinou.

Manžel, kdysi tak plný porozumění, je postupem času rozmrzelejší, protože už nechcete tolik sexu jako v době, když jste ještě neměla děti. A vy oba, dvojice, která se kdysi při každé příležitosti někam zašila, aby mohla provádět nemravnosti, se na toho druhého skoro už ani nepodíváte, když je nahý. Myslíte si, že to nevadí – že je to přirozené a nevyhnutelné –, ale už se vezete. Milujete se, v některých směrech víc než kdy jindy, ale proud vás unáší a vy proti tomu nebojujete nebo to ani nevidíte. Stáváte se opatrovatelkami dětí, váš svět se scvrkne na velikost jejich světa, všechno je takové slušné a zdvořilé, přiléhavé a hřejivé – a k zešílení vás to dusí a ochromuje.

„Ale, ale!“

Povědomý hlas ji automaticky přiměl k úsměvu. Hlas, který pořád měl dráždivý chraptivý tón s přídechem whisky, cigaret a pozdních večerů, kdy v sobě každá věta měla náznak smíchu a dvojsmyslu.

„Ahoj, Lorraine.“

Lorraine se na ni křivě usmála. Bujnou hřívu měla neuměle odbarvenou na blond. Její mohutná postava kyprých tvarů byla nepřehlédnutelná a Lorraine si dávala záležet, aby tomu tak bylo. Její oblečení působilo dojmem, že je o dvě čísla menší, než by mělo, ale slušelo jí to. Po všech těch letech stále budila dojem. I maminky přestaly štěbetat a civěly na ni s náležitě odměřenou dávkou znechucení. Zpražila je pohledem, který jasně vyjadřoval, že ví, co si o ní ty kvočny myslí, a kam si svůj názor můžou strčit. Odvrátily pohled.

„Vypadáš dobře, holka,“ pochválila ji Lorraine.

Usadila se a i z toho dokázala udělat událost. Ano, bylo to sedmnáct let, co se neviděly. Lorraine tenkrát bývala hosteska, manažerka, servírka koktejlů i barmanka. Žila naplno, do všeho šla tvrdě a nikomu se neomlouvala.

„Stýskalo se mi po tobě,“ poznamenala Megan.

„Jo, to jsem poznala podle té spousty pohlednic.“

„Nezlob se.“

Lorraine mávla rukou, jako by ji sentiment otravoval. Zalovila v kabelce a vyndala cigaretu. Maminky zalapaly po dechu, jako by vytáhla samopal. „Páni, měla bych si zapálit už jen proto, abych viděla, jak zdrhají.“

Megan se k ní naklonila. „Promiň, že se ptám, ale jak jsi mě našla?“

Opět ten pokřivený úsměv. „Ale jdi, zlato. Vždycky jsem to věděla. Však víš, že mám oči všude.“

Megan se chtěla dozvědět víc, ale něco v tónu Lorrainina hlasu jí řeklo, ať to nechá být.

„Heleďme se na tebe,“ pokračovala Lorraine. „Vdaná, děti, dům jak hrad. Na parkovišti je plno bílých cadillaců. Jeden z nich je tvůj?“

„Ne. Já jsem to černé GMC Acadia.“

Lorraine přikývla, jako by ta odpověď bůhvíco znamenala. „Jsem ráda, že sis tu něco našla, i když, můžu být upřímná? Vždycky jsem si myslela, že budeš odsouzená na doživotí, víš? Jako já.“

Krátce se zasmála a kroutila hlavou.

„Já vím,“ přikývla Megan. „Samotnou mě to překvapilo.“

„No jasně, ne všechny holky, co nakonec skončí jako slušňačky, si to samy vybraly.“ Lorraine se podívala stranou, jako by poznámka byla míněna jen tak mimochodem. Obě věděly, že ne. „Ale nařehtaly jsme se, co?“

„To jo.“

„Já to mám furt,“ řekla. „Tohle,“ naznačila pohledem směrem k maminkám, „teda jako obdivuju. To jo. Ale nevím. Nic pro mě.“ Pokrčila rameny. „Možná jsem moc sobecká. Jako bych měla poruchu pozornosti nebo co. Musím mít něco, co mě žene, nějaký stimul.“

„Děti tě dokážou stimulovat, věř mi.“

„Jó?“ protáhla pochybovačně. „No, tak to ráda slyším.“

Megan si nebyla jistá, jak pokračovat. „Takže pořád děláš v La Crčme?“

„Jo. Většinou za barem.“

„Tak proč najednou ten telefonát?“

Lorraine si pohrávala s nezapálenou cigaretou. Maminky se vrátily ke svému tlachání, ale už s menším zápalem. Pořád kradmo pokukovaly po Lorraine, jako by byla nějaký virus vypuštěný do jejich předměstského stylu života s úmyslem ho zničit.

„Jak jsem říkala, vždycky jsem věděla, kde jsi. Ale ani bych o tom necekla. To snad víš, ne?“

„Jasně.“

„Ani teď jsem tě nechtěla otravovat. Utekla jsi a to poslední, co bych chtěla udělat, by bylo tahat tě zpátky.“

„Ale?“

Lorraine se jí podívala do očí. „Někdo tě zahlíd. Nebo bych spíš měla říct: zahlíd Cassie.“

Megan poposedla na židli.

„Bylas od té doby v La Crčme, ne?“

Megan neodpověděla.

„Hele, já to chápu. Věř mi. Kdybych byla celej den s těma sluníčkama,“ Lorraine ukázala palcem na houf maminek, „taky bych si občas z toho zvěřince někam večer vyrazila.“

Megan se zadívala na svou kávu, jako by v ní mohla najít odpověď. Opravdu se do La Crčme vrátila, ale jen jednou. Před dvěma týdny, kolem výročí svého útěku, si vyrazila do Atlantic City na běžné školení a odborný veletrh. Jak děti rostly, Megan se rozhodla, že si zkusí najít práci v realitní kanceláři. V uplynulých několika letech si pořád hledala něco nového – nejdřív měla soukromého trenéra, pak chodila na jógu, na keramiku a nakonec i do skupiny, která se věnovala sepisováním pamětí, což byla v Meganině případě samozřejmě fikce. Každá ta činnost znamenala pokus najít si stále unikající „naplnění“, po němž tak prahnou ti, kdo mají všechno. Ve skutečnosti se všichni takoví lidé dívali vzhůru, když se možná naopak měli dívat dolů, hledali osvícenou duchovnost, ačkoli Megan celou dobu věděla, že odpověď nejspíš spočívá v něčem základním a jednoduchém.

Kdyby se jí někdo zeptal, tvrdila by, že to neplánovala. Šlo o okamžitý nápad, nic tím nesledovala, ale druhý den pobytu v hotelu Tropicana, nacházejícím se ani ne dva bloky od La Crčme, si oblékla to nejpřiléhavější, co s sebou měla, a do klubu zašla.

„Tys mě viděla?“ zeptala se.

„Ne. A tys mě tam myslím ani nehledala.“

Lorrainin hlas zněl trochu ublíženě. Ano, Megan tenkrát svou kamarádku za barem viděla, ale nešla za ní. Klub byl velký a ne moc osvětlený. Takové místo, kam lidi rádi chodili, aby se tam mohli ztratit. Nebylo těžké zůstat v něm neviděn.

„Já nechtěla…“ Megan se zarazila. „Takže kdo teda?“

„Nevím. Ale je to pravda?“

„Byla jsem tam jen jednou,“ upřesnila Megan.

Lorraine mlčela.

„Nechápu. V čem je problém?“

„Proč ses tam vrátila?“

„Je to důležité?“

„Pro mě ne,“ odpověděla Lorraine. „Ale zjistil to jeden polda. Ten samej, co po tobě celý ty léta pase. Nikdy to nevzdal.“

„A ty si teď myslíš, že mě najde?“

„Jo,“ přikývla Lorraine. „Myslím, že je tu dost velká šance, že tě najde.“

„Takže tahle návštěva je něco jako varování?“

„Něco na ten způsob.“

„A co ještě?“

„Nevím, co se tu noc stalo,“ pokračovala Lorraine. „A nechci to vědět. Jsem šťastná. Můj život se mi líbí. Dělám si, co chci a s kým chci. Nepletu se do věcí jiných lidí. Chápeš, jak to myslím?“

„Jo.“

„A možná se pletu. Víš, jak to v tom klubu vypadá. Špatný osvětlení. A je to už kolik, sedmnáct let? Tak jsem se možná spletla. Byla to jen vteřina, ale pokud vím, stalo se to ten večer, kdys tam byla. Jenže co si mám myslet? Ty ses vrátila a teď zmizel někdo další…“

„O čem mluvíš, Lorraine? Co jsi viděla?“

Lorraine vzhlédla a polkla. „Stewarta,“ odpověděla a pohrávala si s nezapálenou cigaretou. „Myslím, že jsem viděla Stewarta Greena.“

3. KAPITOLA

Detektiv Broome s těžkým povzdechem přistoupil ke dveřím toho prokletého domu a zazvonil. Sarah otevřela, a aniž na něj pohlédla, vyzvala ho: „Pojď dál.“ Broome si otřel boty, byl v rozpacích. Svlékl si starý baloňák a přehodil si ho přes ruku. Za ty roky se v domě nic nezměnilo. Staromódní osvětlení v podobě lampiček na zdech, gauč s bílým koženým potahem, v rohu staré sklápěcí křeslo s podnožkou – všechno stejné. U toho starého křesla Sarah dobrých pět let nechávala ležet manželovy bačkory. Teď už zmizely, ale křeslo tu stálo dál. Broomea napadlo, jestli v něm kdy někdo sedával.

Dům jako by ustrnul, odmítal se posunout v čase, stěny a stropy jako by truchlily a čekaly. Možná to bylo očekávání. Lidé potřebují odpovědi. Potřebují věci uzavřít. Broome věděl, že naděje může být krásná věc. Ale také vás může každý den mučit. Dokáže být tím nejkrutějším na světě.

„Zmeškal jsi výročí,“ poznamenala Sarah.

Broome přikývl, ještě jí nechtěl vysvětlit proč. „Jak se vede dětem?“

Její děti teď už byly vlastně dospělé. Susie ve třetím ročníku Bucknellovy univerzity v Pensylvánii. Brandon v posledním na střední škole. Oba ještě nosili plenky, když jejich otec zmizel. Někdo ho vytrhl z této spořádané domácnosti a jeho milovaní ho od té doby už nespatřili. Broomeovi se nepodařilo případ vyřešit. Ale ani ho nevzdal. Nemusíte na tom mít nějaký osobní zájem. To věděl. Ale měl ho. Chodíval na vystoupení tanečního kroužku, který Susie navštěvovala. Brandona učil házet baseballovým míčkem. Před dvanácti lety se tady měl proč se Sarah opít, i když se za to pak styděl, protože tu nakonec musel zůstat do rána.

„Co nové zaměstnání?“ zeptal se jí.

„Dobrý.“

„Sestra přijede brzy?“

Sarah vzdychla. „Jo.“

Vypadala pořád dobře. Kolem očí se jí už tvořily vějířky vrásek a ty kolem úst se za ta léta prohloubily. Stáří dělá některé ženy krásnějšími. Sarah byla jedna z nich.

Mimo jiné někdy před dvaceti lety a něco zvítězila nad rakovinou. Svěřila se s tím Broomeovi hned při prvním setkání. Přišel tehdy vyšetřovat zmizení jejího manžela a seděli taky tady v tomhle pokoji. Vysvětlila mu, že rakovinu jí diagnostikovali, když čekala Susie. Tvrdila, že nebýt jejího manžela, nepřežila by. Chtěla, aby to Broome pochopil. Když byla prognóza špatná, když kvůli chemoterapii neustále zvracela, když přišla o vlasy a celkově vypadala hrozně, když tělo začalo chátrat a nikdo včetně ní neměl žádnou naději – zase to slovo –, manžel při ní stál, pevný jako skála.

Což jen znovu dokázalo, že pro složitost a pokrytectví lidské povahy neexistuje žádné vysvětlení.

Zůstal s ní. V noci jí držel hlavu ve svých dlaních. Nosil jí léky, líbal ji na tvář, objímal její třesoucí se tělo a dodával jí pocit, že je milována.

Při té první schůzce se dívala Broomeovi zpříma do očí a tohle všechno mu vyprávěla, protože chtěla, aby případ nepouštěl, aby jejího manžela nepodezíral, že od rodiny utekl, aby měl na vyřešení záhady osobní zájem, aby jejího nejbližšího člověka našel, protože bez něj prostě nedokázala žít.

Po sedmnácti letech tady Broome stále byl, i když se za ta léta dozvěděl ledajakou drsnou pravdu. A to, kde se její manžel a nejbližší spřízněná duše nachází, zůstávalo pořád velkou záhadou.

Teď k ní vzhlédl. „To je dobře,“ řekl a sám slyšel, jak jen žvaní. „Myslím ta sestřina návštěva. Vím, že jsi ráda, když tu je.“

„Jo, je to úžasné,“ odvětila bezvýrazně. Věta neměla žádnou hloubku, byla naopak tak plochá, že by ji mohl prostrčit škvírou pode dveřmi jako papír. „Broome?“

„Ano?“

„To jsou zdvořilostní kecy.“

Broome sklopil pohled a díval se na ruce.

„Jen jsem chtěl být milý.“

„Ne. Hele, nemusíš být milý. A nikdy se nenuť do zdvořilostí.“

„Dobrá.“

„Takže?“

I když zaznamenal několik pokusů, jak byt oživit – pokoj byl vymalovaný jasně žlutou barvou, ve váze čerstvé květiny –, viděl jen, jak tu všechno upadá. Roky, kdy žili v nevědomosti, rodinu těžce poznamenaly. Děti prošly problematickým obdobím. Susie policie dvakrát nachytala, jak řídí pod vlivem alkoholu. Brandona zase jednou zabásli kvůli drogám. Broome jim oběma pomohl z potíží. Dům pořád vypadal, jako kdyby otec rodiny zmizel včera – všechno jako by v tom okamžiku znehybnělo, čekalo na jeho návrat.

Sarah trochu vykulila oči, jako by jí něco bolestně došlo.

„Našel jsi…?“

„Ne.“

„Tak co?“

„Možná to nic neznamená,“ otálel Broome.

„Ale?“

Seděl s lokty opřenými o stehna, hlavu v dlaních. Zhluboka se nadechl a pohlédl do utrápených očí.

„Zmizel další místní. Možná jsi to viděla ve zprávách. Jmenuje se Carlton Flynn.“

Sarah se tvářila zmateně. „Když říkáš zmizel –“

„Jako by…“ Zarazil se. „Prostě normálně žil svůj život a najednou – frr – a byl pryč. Úplně zmizel.“

Sarah se snažila zpracovat, co slyšela. „Ale… jak mi od začátku říkáš. Lidi prostě mizí, že?“

Broome přikývl.

„Někdy o své vlastní vůli,“ pokračovala Sarah. „Někdy ne. Ale stává se to.“

„Ano.“

„Takže sedmnáct let poté, co zmizel můj manžel, zmizí další muž, tentokrát tenhle Carlton Flynn. Nevidím žádnou spojitost.“

„Možná tam žádná není,“ připustil Broome.

Přisunula se k němu blíž. „Ale?“

„Ale proto jsem zmeškal výročí.“

„Co to znamená?“

Broome nevěděl, kolik toho má říct. Sám nevěděl, kolik toho zatím ví jistě. Pracoval na hypotéze, která v něm hlodala a nedala mu spát, ale momentálně nic jiného neměl.

„Ten den, kdy Carlton Flynn zmizel,“ začal.

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA