Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

DOVĚTEK

Jaromír Jindra

KAREL IV.

Stíny minulosti

© Jaromír Jindra, 2022

ISBN 978-80-242-8247-3

KAPITOLA PRVNÍ

VÍTÁ HLASEM ZVONŮ ŘÍMSKÉHO KRÁLE V BUDĚJOVICÍCH, KTERÉ SE NA NĚKOLIK DNŮ STANOU MÍSTEM EVROPSKÉ POLITIKY

ŘÍKAJÍ, ŽE VŠECHNY CESTY vedou do Říma, ale ta jeho se Věčnému městu neustále vzdaluje. Připravoval se na ni hezky dlouho, mnohem déle, než se jemu samotnému líbilo, ale nesměl nic podcenit.

Především se musel zdokonalit v boji. Už tohle bylo nebezpečné. Prostí lidé nesmějí vlastnit zbraň a on není ani nižší šlechtic, jen měšťanský synek. Naučil se ukrývat v botě dýku, ale byl by naivní blázen, kdyby se chtěl spoléhat jen na ni. Potřeboval by meč. Kdo ho má a dovede s ním zacházet, má naději, že se dostane z každé nepříjemné situace. Cesta, na jakou se chystá, bude nebezpečná. Třeba se z ní nevrátí…

Dal dohromady peníze, spoustu peněz, kterými chtěl zalepit ústa zbrojíři, a jako protihodnotu od něj tajně získat potřebnou zbraň. Váhal. Co když ho ten člověk zradí? Obtížné dilema za něho rozhodla náhoda. V horách za městem našel mrtvého člověka. Nebyl už ani k poznání, zřejmě tady hnil zapomenutý a nehledaný hodně dlouho. Vedle něj ale byl meč! Obral nešťastníka o zbraň, kterou už nepotřeboval. Ukryl ji do vykotlaného dubu a otvor zamaskoval. Od té doby se pozorně díval na městskou posádku, když cvičila za městskými hradbami. Kdykoliv to šlo, navracel se do lesa, kde tajně zkoušel, co vypozoroval.

Skoro tři roky se učil od jednoho německého obchodníka, co se usadil u nich ve městě, jeho jazyku. Připadal mu ostrý jako meč, docela jiný, než byla jeho měkká, mazlivá a zpěvavá mateřština. Brzy poznal, že se v němčině ani láska nedá vyznávat s půvabem a něhou, jakou si nejněžnější lidský cit žádá. V němčině mu vyznání připadalo, jako kdyby ho osekával sekerou. Naučil se tomu hrubému jazyku lidí, jejichž společnou vlastností je roztahovačnost a nadřazenost, jen proto, aby se ztratil v davu v zemi, kam musí jít. Kdo ví, jak dlouho se bude muset mezi nimi skrývat, a přitom nebýt nápadný. Bude to tak dlouho, dokud nesplní úkol, jaký si předsevzal.

Každý den posledního půl roku klečel před oltářem jednoho z mnoha kostelů svého rodného města a prosil Boha o znamení, že s jeho cestou souhlasí a že jí žehná. Bůh mu naslouchal, to jistě, ale neukvapoval se. Konečně mu seslal znamení v podobě husté pavučiny natažené mezi palcem Kristovy ruky a břevnem kříže. Právě do ní narazila moucha a zmateně se začala zmítat v pružné síti. Dosud nehybný pavouk rychle sjel po nepatrné nitce a vmžiku omotal tučný úlovek tak, že se už nemohl vyprostit. Pak se vrátil na své místo a tvářil se, jako když spí. Má čas.

Také já měl až dosud spousty času, pomyslel si, který jsem věnoval pečlivé přípravě. Jsem pavouk. On moucha.

KRÁLOVSKÉ MĚSTO BUDĚJOVICE se brzy po ránu 28. října léta Páně 1350 schovalo v husté mlze valící se sem od soutoku Vltavy a Malše, aby se – po jejím rozplynutí – zjevilo v co největší nádheře, podobně jako nevěsta o svém velkém dnu.

Je to sotva týden, co purkmistr Vendelín Černý nečekaně svolal radní do svého domu k poradě, kterou, jak usoudil, nebylo možné odložit snad ani o chvíli. Dívali se po něm všelijak, však mnohého z nich městský sluha vytáhl už z postele. Copak je tak důležitého, že se museli vydat z příjemného tepla svých domů do sychravého podvečera? To nemohlo počkat do druhého dne?

Nejspíš si chce hrát na pana důležitého, napadlo řezníka Hanse Wapnera, jenž dosud neskousl, že při jarní volbě purkmistra dostal Černý víc hlasů než on. Přitom je radním už dvanáct let, nikdo další v radě nezasedá tak dlouho. A Černý? K smíchu! Mezi městskou elitu pěti radních se dostal sotva před půl druhým rokem. Co ten může vědět o potřebách tak velkého města, jako jsou Budějovice?! V jeho hradbách už žije více než dva tisíce lidí a široko daleko se nenajde větší.

Tuhle šlamastyku stejně mají na svědomí jen a pouze ženské! Jako by se smluvily – a nejspíš taky že ano! –, dotíraly tak dlouho na své muže sedící v radě, až jim podlehli a zdvihli ruku pro Černého. Dokonce nestydatě tvrdili, že je to nejlepší možná volba. Baby to jsou, ne pořádní chlapi, Wapner by si před každým z nich nejraději uplivl. Před zájmy města upřednostnili vlastní klid doma, tak je to.

Vendelín Černý… převaloval v mysli purkmistrovo jméno; zní to hezky česky, a přitom lejstra podpisuje jako V. Czerny. Ne, že by uměl psát, od toho má k ruce písaře, ale namalovat svoje jméno se od něj naučil. To ještě jeho děd, kterého si Hans Wapner pořád ještě mlhavě pamatuje z dětství, se hlásil k Čechům a teď se nejspíš v hrobě obrací, pokud vůbec ví, co jeho vnuk provádí. Když ve svých myšlenkách dospěl až sem, netrpělivě poposedl, a aniž by se snažil zakrývat své rozladění, hlasitě se ozval: „Tak pověz hezky zčerstva, proč jsi nás sem vytáhl takhle pozdě.“

Radní byli samí přední měšťané, a tak si mezi sebou tykali; avšak běda, kdyby si vůči některému z nich podobnou důvěrnost dovolil nějaký obyčejný kmán, to by se se zlou potázal!

„Maruško, už jsi hotova? Pokud ano, můžeš jít.“ Černý se tvářil, jako by svého někdejšího soka při obsazování purkmistrovského úřadu neslyšel, a místo aby odpověděl, promluvil vlídně ke své služce, která narychlo přivolaným hostům plnila poháry vínem z purkmistrova sklepa. Dívka lehce přikývla, dolila poslední pohár, usmála se na radního Wolfganga Wolfa, plavovlasého a jediného dosud svobodného mezi představiteli města. Není mu snad ještě ani pětadvacet, s takovým mládencem by docela klidně a ráda zhřešila, přestože dobře ví, jak by to skončilo. Zůstala by sama a možná ještě s outěžkem. S chudou holkou se život nemazlí, a pokud zamíří příliš vysoko, popálí si křídla.

„Dostal jsem mimořádně důležitou, avšak důvěrnou novinu. Znamená to, že nikdo z vás se o tom nezmíní. Především je třeba mlčet před vlastními ženami,“ pronesl vážným hlasem Vendelín Černý, když se za dívkou zavřely dveře. Jeho poslední slova vyvolala u radních lehký úsměv. „Usmíváte se,“ reagoval na to purkmistr, „ale jen si přiznejte, že cokoliv jste jim kdy řekli o našem jednání, to se rázem rozneslo po městě. Nerad to připomínám, ale pokud někdo z dnešního setkání cokoliv vynese ven, budu nucen z toho vyvodit nejpřísnější důsledky. Abych to řekl úplně jasně: Takový člověk okamžitě přestane být radním.“

Rázem to kolem zašumělo vzrušeným šepotem.

„Takže úvod jsme si vyslechli,“ ozval se Wapner útočně, „a tak bys nám konečně mohl vyjevit tu tajnost nejtajnější, co říkáš, Vendelíne?“

„Naše město poctí svou návštěvou římský a český král Karel Lucemburský.“ To, co se purkmistr dozvěděl sotva před hodinou, bylo rázem venku.

„Do prdele!“ ujelo neuctivě krejčímu Sralbotkovi, který si nechal říkat zkráceně pouze Botka; vyžadoval a zdůrazňoval to tak dlouho a důsledně, že mnozí obyvatelé města už začínali první polovinu jeho jména zapomínat.

Mečíř Wolfgang Wolf a šperkař Fridrich Hufnágl se zatvářili nespokojeně nad tím, jak krejčí zareagoval na purkmistrovu zprávu, třebaže v duchu s ním souhlasili. Ještě tohle nám scházelo… Je to sice pro Budějovice velká pocta, ale současně starost a výdaje.

„Je toho spousta, co je třeba udělat a zařídit,“ pokračoval Černý, „avšak času je míň než málo.“

„Kdy?“ chtěl vědět Wolfgang Wolf a svou otázkou tak předešel všechny ostatní.

„Na den svatých apoštolů Šimona a Judy. Tedy osmadvacátého.“

„Ale to je sotva za týden…,“ povzdechl Botka.

„No právě! Teď už je, jak doufám, každému jasné, proč jsem svolal zasedání tak narychlo.“

„Kde krále ubytujeme?“

„Jistě taky nepřijede sám, ale s celým doprovodem.“

„A co tady vlastně chce?“

„Pánové, musíme ve městě udělat pořádek a nakázat, aby ženské aspoň pár dnů nevylévaly splašky z oken.“

„Jak dlouho se zdrží?“

Radní se překřikovali, každý měl najednou spoustu otázek a připomínek, ale v duchu všichni doufali, že se jim podaří veškeré starosti spojené se vzácnou návštěvou hodit na bedra a zodpovědnost Vendelína Černého. Je přece purkmistr, tak ať se stará!

Černý zaklepal klouby pravé ruky na stůl ve snaze je poněkud utišit, a když konečně zmlkli, promluvil do nastalého ticha: „Jeho Veličenstvo král římský a český zvolil Budějovice ke svému jednání s rakouským vévodou Albrechtem z rodu Habsburků. Jak dlouho tady pobudou, to netuším.“ Na dotvrzení posledních slov bezradně rozhodil ruce.

„Tohle jsi nám, Vendelíne, měl říct rovnou!“ povstal řezník Wapner, rozhořčením zbrunátnělý ve tváři.

„Hansi, dřív mysli, než začneš mluvit,“ zareagoval na jeho slova purkmistr. „Dali jste mi možnost, abych vás seznámil se vším, co jsem se dozvěděl od zvláštního královského posla? Nedali. Místo toho jste začali připomínat jaké potíže městu – a především vám, páni radní – královská návštěva nejspíš způsobí. Ano, já vám rozumím, ale právě proto, že to všechno vím, budu od jednoho každého z vás vyžadovat přesné plnění úkolů, které na vás připadnou.“

„Cože, ty nás chceš úkolovat a už dopředu nám vyhrožovat?“ vybuchl Wapner.

„Sedni si, řezníku,“ vyzval ho šperkař Fridrich Hufnágl, který dosud mlčel. „Takhle se nikam nedostaneme.“ Vzápětí se obrátil k ostatním radním: „Pánové, vyslechněme nejprve purkmistrovy návrhy a pak, bude-li třeba, o nich diskutujme. Ne naopak, jak si to představuje tady Wapner.“

Ozval se tichý souhlasný šepot. Hufnágl právě získal u Vendelína Černého pomyslný pomocný bod; až se bude rozhodovat o nějakých výhodách, a to se stává docela často. Purkmistr na tuhle chvíli rozhodně nezapomene.

„Já tady taky nemusím být!“ Wapner se uraženě zvedl ze židle.

„Rychle si rozmysli, co chceš udělat,“ varoval ho Černý. „Jestliže teď odejdeš, už se mezi nás nemusíš vracet.“

„Vyhrožuješ?!“ Hans Wapner cítil, že přestřelil, ale nedokázal překročit svůj stín a podvolit se.

„To je tvoje věc, jak chápeš purkmistrovo doporučení, ale já být na tvém místě tak bych se moc neukvapoval,“ pokusil se zklidnit situaci Hufnágl, ale ještě nedopověděl a už věděl, že mluvil docela zbytečně. Řezník prudce odstrčil židli, až se překotila a s rachotem dopadla na podlahu z dubových prken, a zamířil ke dveřím. Vmžiku se ocitl venku na ulici. Pršelo. Tak to mu ještě scházelo… Vykročil do té nepohody a spolu s každým krokem mu hustý déšť odplavoval nahromaděnou zášť. Ještě zdaleka nebyl před svým domem, když do liduprázdné ulice hlasitě zaklel. Takového vola, jako je on sám, ještě nezařízl. Takhle hloupě se vzdát místa radního, vlivu na dění ve městě, a to všechno jen pro uraženou ješitnost! Že je vůl, to mu jistě a ráda potvrdí i jeho žena Grätchen. Ale co, nemusí se to dozvědět zrovna dneska a pak se uvidí…

V domě purkmistra Vendelína Černého zůstala čtveřice radních. Nepříjemný řezníkův výstup v každém zanechal divnou pachuť. Neměli by ho povolat zpátky? Třeba už lituje toho, co udělal. Co když začne přehlížet rozhodnutí městské rady?

Přesto se po Wapnerově odchodu – jak se říká – vyčistil vzduch a muži se začali věnovat tomu, proč se sešli.

Král se jistě ubytuje v klášteře u dominikánů, je přece všeobecně známo, jak je zbožný, možná by se tam našlo vhodné místo i pro Habsburka. Purkmistr přislíbil, že si tohle vezme na starost a projedná s opatem. Každý měšťan by měl připravit aspoň dvě lůžka pro doprovod vznešených hostů.

„Snad to bude stačit…,“ namítl Hufnágl.

„Kdo ví?“ pokrčil rameny Černý. „Bude záležet na tom, kolik svých lidí si každý z nich přivede.“

Rokovali dlouho do noci, a když se rozcházeli, musel purkmistr každému z radních půjčit čeledína s lucernou, aby jim posvítil na cestu.

Z MLHAVÉHO RÁNA se začal probouzet slavný den svátku apoštolů Šimona a Judy, kdy do Budějovic poprvé vjede římský a český král Karel Lucemburský. Všichni, kdo žili ve městě založeném sotva před osmi desítkami let Přemyslem, jemuž se v německých zemích říkalo Otakar, druhým nositelem toho jména, byli zvědaví na svého panovníka. Jaký je?

Třebaže se mlha začala opatrně a nerada zdvíhat vzhůru, nikdo z nedočkavců, kteří zaplnili cestu od Pražské brány až na rozlehlý rynek, nemohl vidět, jak z kopců mezi Hlubokou a Hosínem sestupuje do budějovické kotliny skupina sotva dvaceti jezdců, střežících jako nejvzácnější poklad svého krále. Po vzoru Jana Lucemburského se Karel obklopoval nemnoha bojovníky, zato mimořádně oddanými, v boji zdatnými a vytrvalými při jízdě na dlouhé vzdálenosti. To mu umožňovalo rychlé přesuny po území Svaté říše římské.

Nejprve jela jako předvoj trojice mužů královy ochranky, na dohled za ní pak ostatní. Sotva o polovinu koňské délky se za svým pánem držel velitel oddílu Karel Rozoumek, následovaný ostatními bojovníky neustále přichystanými k obraně a následnému protiútoku tak, aby odvrátili jakékoliv možné nebezpečí. Život žádného z nich nemá takovou cenu, aby mu dal přednost před životem dvojího krále.

Vladař přitáhl uzdu a zastavil koně takřka na místě. Zdánlivě blízko se před nimi objevilo město uzavřené v hradbách, opatřených několika kruhovými baštami s nepříliš vysokými věžemi. V jeho sousedství byla rovina s polnostmi a loukami. V létě jistě připomínala bohatý stůl nachystaný k hostině. Teď na podzim působila opuštěně a smutně. Bezútěšnost ještě zvyšovalo množství vran kroužících po obloze a vydávajících nepříjemné krákoravé výkřiky.

„Jsme u cíle, možná nás už z hradeb vyhlížejí. Je čas vztyčit korouhev,“ připomněl král. Vmžiku změnila skupinka jezdců řazení, dosud víceméně náhodné, a za králova bělouše předjel korouhevník s královskou standartou zobrazující na krvavě rudém podkladu bílého lva, vztyčeného na zadních tlapách, jenž byl tradičním znamením Českého království, dědictvím po Přemyslovcích a rovněž po Karlově matce Elišce. Ostatní se seřadili po dvou vedle sebe a pak se oddíl dal opět do pohybu.

Cesta se obloukem stáčela k osadě Budivojovice, jíž vévodil románský kostelík svatého Prokopa, obklopený hřbitůvkem. Jen co se královský průvod přiblížil, vybíhali z roubených chalup krytých slaměnými došky lidé a ihned klesali na kolena. Neuvažovali, zda je z domovů hnala zvědavost, úcta nebo povinnost. Spolu s vyhublými a těžkou prací sedřenými starci klečeli v prachu mladí hospodáři se svými ženami a dětmi, které s pusami otevřenými dokořán pohlížely na skvostně oblečené jezdce a vlající praporec s vyobrazeným lvem. Ještě nikdy nic podobného neviděly a jednou budou mít o čem vyprávět svým dětem. Ne každému se poštěstí vidět krále!

Král a jeho družina už dávno zmizeli, ale ti prostí venkované ještě dlouho setrvávali na svých místech v očekávání, že se vrátí a třeba se i bude zajímat o jejich úděl.

Před podjezdem brány, jíž si lidé zvykli říkat Pražská, ozdobené v kameni vyvedeným městským znakem, přecházel purkmistr Vendelín Černý. V duchu si opakoval vzletná slova, jež si nachystal k uvítání panovníka. Kdepak, nedokázal se plně soustředit, myšlenky se mu neustále rozbíhaly stejně jako stádo neposlušných koní. Nezapomněl na nic důležitého? Dodrží ženské jeho nařízení a nebudou aspoň po čas králova pobytu ve městě vylévat splašky a vyhazovat odpadky z oken? Bude král spokojen s příbytkem u dominikánů v části kláštera vyhrazené hostům? A to ho ještě čeká uvítat rakouského Habsburka – kdo ví, kdy se tady objeví?

Starosti, jen samé starosti mu ta návštěva přinesla.

A pak spatřil blížící se nepočetnou skupinu jezdců s praporcem vlnícím se v občasných nárazech větru. Bože, dej, ať se nepřihodí nic, co by způsobilo třeba jen nepatrnou Lucemburkovu nespokojenost, požádal Nejvyššího a stanul na místě před branou. V tu chvíli pocítil zvláštní klid a jistotu.

Na spuštěném padacím mostě zatepala kopyta teď už volným krokem přicházejících koní a na jemné pobídnutí jezdců zastavujících na místě. Purkmistr Vendelín Černý poklekl na jedno koleno před běloušem, v jehož sedle seděl král Karel. Zvučným hlasem začal pronášet svou uvítací řeč; hovořil plynule, bez jediného přeřeknutí, a kdyby měl na něco takového čas, jistě by byl spokojený sám se sebou.

Český král pozorně naslouchal a nikterak nedal najevo, že podobných vzletných uvítání už slyšel mnoho, a ještě více jich pravděpodobně uslyší.

„Povstaň,“ vybídl Vendelína Černého, když skončil svou řeč. „S potěšením jsme vyslechli tvá upřímná slova, purkmistře. Usuzujeme z nich, že se pečlivě staráš o naše milé královské město Budějovice a jeho blaho ti leží na srdci. Později společně prohovoříme, co bychom ještě mohli učinit nejen pro město, ale i pro jeho obyvatele.“

Vendelín se lehce uklonil. Až dosud jenom doufal, ale nevěřil, že se mu dostane cti jednat s králem. Tohle ale bylo pozvání, nemohl o tom pochybovat.

Královská družina se opět dala do pohybu. Koně postupovali krokem, po obou stranách ulice je s jásotem zdravili lidé, kteří se sem seběhli už brzy po ránu ze všech konců města, jen aby byli včas u uvítání panovníka a aby jim nic neuniklo. Těsně před rozlehlým rynkem jezdci zamířili ke klášteru dominikánů, kde je očekával opat v čele mnišského společenství.

POSTUPOVAL NA SEVER už hezky dlouho. Projel rovinatý kraj jen sem tam porušený kopcem nebo strží, ale jak se vzdaloval od svého města, cítil, jak se k němu choulí chlad z hor, už nějaký čas se nenápadně rýsujících na obzoru. Jak se skládal den ke dni, hory rostly, přibývalo jich, až se změnily v neprostupnou hradbu. Ty nejvyšší už teď, na počátku října, byly pokryté sněhem a on by nedal nic za to, že třpytivé ledové koruny neodložily ani v létě.

Proti němu postupovala oblohou ohromná hejna ptáků na své každoročně opakované pouti za teplem. Proletěla mu nad hlavou většinou tiše, jen šipky divokých husí štěbetaly, až mu uši zaléhaly. Ocitl se zřejmě na nejobtížnější části cesty. Pozorně hleděl na zdánlivě neprostupnou hradbu do nebes čnících kamenných obrů a v srdci pocítil úzkost a pokoru. Měl by otočit, zapomenout na daný slib a kajícně se vrátit domů. Bůh dobře věděl, proč tady vztyčil hory na ochranu jeho země před barbary ze severu. Někde se přes ně musí projít, přešel tudy i obchodník, od něhož se naučil německy. Pobídl koně k další cestě.

Bylo to strašlivé, nebezpečné, často musel táhnout vzpouzející se vystrašené zvíře za uzdu, několikrát mu hrozilo, že buďto oba, nebo jen on sám skončí někde pod srázem, když se opatrně šinul sotva rozeznatelnou stezičkou přitisknutý k boku mlčenlivé hory, ale najednou to měl všechno za sebou. Když si to uvědomil, padl na kolena, dotkl se čelem země a poděkoval Nejvyššímu za ochranu. Stejně se museli cítit lidé vedení Mojžíšem z egyptského zajetí, když překročili suchou nohou moře, jež se za nimi opět zavřelo.

Po několika dalších dnech poznal, že země, kterou projíždí, není tak barbarská, jak si myslel. Viděl sklizená políčka pečlivě připravená na zimu, venkovské chalupy shloučené k sobě jako kuřata okolo kvočny, cesty svědčící o tom, že jsou často používané, a sem tam i hrazená města.

Od lidí, které potkával, se dověděl, že to, k němuž se právě blíží a kam také oni spěchají se svým zbožím – vajíčky, máslem, drůbeží nebo zeleninou – je královské město Budějovice. Jejich němčina zněla jeho uším docela jinak než ta, kterou se naučil, byla v ní spousta slov, jaká neznal, ale rozuměl jim. Pokrčil rameny. Nejspíš není Němec jako Němec, jsou to barbaři a není tedy divu, že ani svůj jazyk pořádně neznají…

Opatrný zbrojnoš v bráně s nachystaným kopím se ho zeptal stejně jako každého, kdo je a kam má namířeno. Málem udělal chybu. Už sahal do kapsáře, aby se prokázal pečetí připravenou pro podobné příležitosti, když zaslechl dvě venkovanky, jak se domlouvaly, zda už je rakouský vévoda Albrecht ve městě nebo ještě ne.

„Jsem Bernd Gast a mám namířeno do Prahy,“ odpověděl a už povytaženou pečeť zase spustil zpět do tmy kapsáře.

Zbrojnoš si ho zběžně prohlédl.

„Pěkná látka, zajisté hodně drahá,“ prohodil a ani se nesnažil zakrýt trochu závisti. Co živ bude, nezmůže se na nic podobného. Zrovna před týdnem na něm švec, ten zloděj zlodějská, žádal celé tři groše za nové boty. Za to by měl tři nože! A tenhle zelený plášť jistě nebyl za míň, než za dvacet nebo dokonce pětadvacet grošů. To je stejné, jako by cizinec na sobě nesl krávu! Při takové představě se zbrojnoš potutelně usmál.

Jezdec neodpověděl a muž v podjezdu brány mu jen rukou pokynul, aby pokračoval v cestě; vždyť se za zadkem jeho koně už skoro tvoří zácpa.

Muž, co se představil jako Bernd Gast, projel pomalým krokem hlavní ulicí od brány, až se ocitl na prostorném rynku; povšiml si tam vývěsního štítu s velikým věncem. Všude, kde bylo takové znamení, byla hospoda a některá z nich měla i jednu nebo dvě komory určené pro lepší cizince projíždějící městem. Seskočil a levá noha mu okamžitě sjela po něčem mazlavém; ani nebylo třeba, aby zjišťoval, do čeho šlápl, protože nic není tak kluzké jako kravinec či kobylinec. Měl co dělat, aby zabránil hrozícímu pádu.

S koněm na zkrácené uzdě se přiblížil ke stavení, když z něho vyběhl rozcuchaný, sotva desetiletý kluk, jenž se chystal se slovy: „Pane, odvedu vám ho do kůlny,“ převzít zvíře. Hodil mu tedy uzdu. Od téhle chvíle přebírá péči o jeho koně ten kluk.

„Hej,“ zavolal ho zpátky.

Chlapec se obrátil a vrátil se o dva tři kroky, v očích otázka – tak chce, aby se mu postaral o koně, nebo nechce?

Podal mu penízek. „Když budu spokojený, tak dostaneš ještě jeden takový, až budu odjíždět,“ slíbil mu Bernd Gast.

„Spolehněte se, pane,“ poděkoval nadšeně vysokým dětským hláskem a oči mu zazářily štěstím.

Asi mu za jeho práci nikdo nic nedává, pomyslel si. Nejvýš tady má občas jídlo a střechu nad hlavou. Vešel do dolní světnice, sloužící přes den jako hospoda, přes noc jako útulek pro opilce a ty, co městem pouze procházejí, ale nemají na zaplacení vlastního kamrlíku.

„Služebník, pane,“ objevil se před ním hospodský. Poznal pána podle oděvu podobně, jako se pozná páv podle peří a nedá se zaměnit se slepicí. „Čím mohu posloužit?“

„Přál bych si jídlo a pití. A pokojík na noc. Možná že těch nocí bude víc…“

„Jako by se stalo,“ usmál se hospodský. „Máte převeliké štěstí, pane,“ připojil takřka důvěrným tónem, „přijít jen o něco později, musel bych vás zklamat, protože by dozajista byl poslední pokojík zadán někomu jinému.“

Je to šizuňk, ušklíbl se Bernd Gast. Ucítil peníze a chce zvednout cenu. Stejně to tam bude plné blech.

„Opravdu? Máte tady snad zrovna výroční trh?“

Hospodský se pobaveně zasmál. „Ale kdepak, něco mnohem, mnohem vzácnějšího! Každým dnem, co povídám, možná že už dneska sem přijede král Karel a rakouský vévoda Albrecht. Zvolili si naše město k nějakému jednání…“ Poslední větu pronesl takřka důvěrně.

Bernd Gast zdvihl oči k nebesům. Jen tak krátce, aby stačil v duchu pronést Deo gratias!

Moucha se blíží. Pavouk může pootevřít jedno oko.

CHLÉB BYL VOŇAVÝ, plátek pečeně z divočáka ještě trochu teplý a pivo chutné, už dávno nepil tak dobré jako tady. Zvolil slušnou hospodu. Spokojený a s příjemně zaplněným žaludkem se Bernd Gast vydal do ulic města, o němž před tím nikdy neslyšel, ale do jehož hradeb Bůh nasměroval jeho kroky právě včas. Občas pochyboval o slovech kněží, když prohlašovali, že co Bůh činí, dobře činí. Dnes se jim všem v duchu za své pochyby omlouval. Jen co vyšel na rynek, rozhlédl se kolem sebe. Měl by jít poděkovat do kostela. Všude stojí buď uprostřed rynku, nebo hned vedle něho. Je to sice barbarská země, ale ví, kam umístit boží stánek, pomyslel si s uspokojením. Nad špičatými štíty hrázděných domů, dnes vesměs přizdobených girlandami pomalu vadnoucích květin a lesního chvojí, spatřil dvojici úzkých věží, z nichž jedna nebyla ještě dokončena, neklamný důkaz existence kostela.

Nezdál se mu rozlehlý ani tak bohatě vyzdobený jako San Michele Maggiore u nich doma, ale i tady ho už při vstupu obklopil onen zvláštní jen těžce definovatelný pocit boží přítomnosti. Poklekl u vstupu a pokřižoval se a teprve pak postoupil dál, až k hlavnímu oltáři osvětlenému třemi voskovicemi. Za Boha Otce, božího syna i Ducha svatého. Před ním padl na kolena, sklonil hlavu a se sepjatýma rukama se začal modlit.

Berndova slova byla určená pouze Bohu, a proto je ani nezašeptal, jen formuloval ve své mysli. Kdo by slyšel, oč prosí Nejvyššího, zhrozil by se. Žádal o pomstu, o spravedlivý trest pro muže, jemuž na rukách lpí krev nevinného člověka. Protože jeho bratr byl nevinný.

Musíš mě vyslyšet, končil svou zvláštní modlitbu Bernd Gast troufale. Vzápětí se opravil: Ne, ty nemusíš, ale můžeš. Buď pochváleno tvoje jméno po věky věků.

Jen vyšel do světa lidí, uslyšel jásavé volání, neustále sílící, jež se sem neslo z ulice, jakou včera ráno sám přijel. Rozběhl se tím směrem. Nedbal, že za ním vlaje jeho zelený plášť, připomínající v té chvíli křídla padlého anděla. Dorazil na místo jen tak tak, aby ještě spatřil čelo velkolepého královského průvodu, v jehož čele jel na bílém koni panovník, následovaný korouhevníkem s královskou standartou zobrazující na krvavě rudém podkladu bílého lva, vztyčeného na zadních tlapách. Za ním následovala skupina ozbrojenců a také mnich, pravděpodobně nejen osobní zpovědník, ale také písař. Průvod zatáčel ke klášteru dominikánů.

Nemohl odtrhnout pohled od panovníka. Tak to je vládce křesťanského světa, král Svaté říše římské národa německého, uvědomil si a nedokázal se zbavit úcty k jeho moci. Nejvyšší si ho vybral mezi všemi, aby spolu se Svatým otcem dbal na dodržování zákonů světských i božích, aby svou autoritou bránil válkám a rozbrojům mezi ostatními vladaři a pány bez rozdílu.

Průvod zmizel za dalším nárožím a vítající dav se začal rozcházet. Jen chvíli směli pohlédnout na královský majestát, ale tahle chvíle už navždycky zůstane v jejich vzpomínkách a budou o ní vyprávět svým dětem a vnoučatům. Možná k ní časem přidají podrobnosti, jaké se nestaly, jiné zapomenou, ale co budou vyprávět, se promění v pravdu.

DVA SILNÍ MUŽI z Albrechtova doprovodu přinesli do refektáře na nohy ochrnutého rakouského vévodu Albrechta Habsburského usazeného do nádherně vyřezávaného křesla, nejspíš téhož, jaké užíval při slavnostních příležitostech opat kláštera, který při svém vysvěcení přijal jméno Vojtěch jako upomínku na českého světce. Opatrně složili své břímě, ještě přisunuli křeslo ke stolu tak, aby vévoda mohl snadno dosáhnout na číši již naplněnou vínem z klášterních sklepů a nehlučně se přesunuli na chodbu; tady budou čekat až jim nemluvný mnich, který zůstal v refektáři, aby pánům posloužil vínem, dá znamení a oni rakouského vévodu opět odnesou.

Habsburk učinil úklonu hlavou a pozdravil tak krále Karla, sedícího naproti němu na prostém sedátku bez opěradel, jež si sám zvolil. Římský a český král – vzhledem k tomu, že byli v Čechách, dalo by se to říci také obráceně jako český a římský král – pozdrav opětoval a pohlížel na rakouského vévodu se zvláštní směsicí protichůdných pocitů. Když se viděli naposledy, bylo to v bavorském Pasově jen krátce předtím, než mu přišla z Prahy neblahá zpráva o smrti Blanky z Valois, byl Albrecht při plné síle a byl to on, kdo zmařil jednání, o něž přitom sám požádal. Karel si dlouho vyčítal, že nebyl u své ženy; třeba by ještě žila… Zanechal ji bez ochrany a nepomohl, když ho potřebovala. Obviňoval se pak ještě více, když se začalo mluvit o jedu, který ho od Blanky údajně oddělil.

Jak nahlížet na proměnu, jaká se od té doby s Albrechtem udála? Vedl snad Bůh čísi ruku, aby přidala do Habsburkova vína jed? Pokud ano, pak si nepřál jeho smrt, ale varovat ho a poskytnout mu prostor k pokání a nápravě hříchů. Také proto zařídil, aby pachatel nebyl dopaden a následně krutě potrestán.

Karel Lucemburský si připomněl, jak on sám byl v ohrožení života při italském dobrodružství jeho otce Jana a zachránilo ho jen to, že šel k svatému přijímání a neúčastnil se snídaně. Dvanáct jeho přátel, kteří usedli ke stolu, zemřelo. Od té doby Karla vždy doprovází ochutnávač. Habsburk ho snad neměl? Mohl ho mít, a přesto se otrávil, uvědomil si. Hodně toho slyšel o nových jedech, které se docela nedávno objevily právě v Itálii. Nepůsobí okamžitě, ale někdy až po několika dnech. K čemu je potom spolehlivý ochutnávač?

„Pověz, proč jsi požádal o toto setkání?“ vybídl Karel vévodu Albrechta.

„Přeji si, abychom se pokusili zapomenout na to, co bylo, a společně pohlédli do budoucnosti,“ řekl pevně Albrecht.

Ani Karel si nepřál nic víc než dobré vztahy se sousedy; s Wittelsbachy je teď má, když je s nimi díky sňatku s Annou Falckou v přízni, a dá-li Bůh, udrží je snad až do konce své vlády. Albrechtova slova v duchu uvítal tím spíše, že sám jel do Budějovic s jistou nabídkou. Zatím počká, jak se jejich rozhovory budou vyvíjet dál, a teprve pak vyloží své pomyslné karty – nebo je ještě na čas odloží. Kdo chce dosáhnout úspěchu, nehazarduje, ale ponechá si trumfy v zásobě.

„Ani my si, milý vévodo, nepřejeme nic jiného. Četli jsme v letopisech sepsaných moudrými muži, jak naši předkové ohněm a mečem šířili Kristovo učení míru a lásky mezi modloslužebnými národy. Spálili jim obydlí, zdupali pole kopyty svých koní, odehnali dobytek a každého, kdo se stavěl na odpor, zabili. Byli to pohané a oni je za lidi nepovažovali. Kdo přežil, přijal křest. Ptáme se, kolik z těchto nově pokřtěných přijalo do svého srdce lásku, soucit a víru ve spravedlnost Nejvyššího? Obáváme se, že v mnohých zůstával pečlivě střežený a ukrývaný pocit bezpráví, touha po pomstě, která přijde spolu s vhodnou chvílí.“

„Řekl jste, že to byli pohané, nevěřící a naši dědové měli za povinnost učinit, co učinili,“ mínil vévoda.

„Nejsme přesvědčeni, že způsob, jaký zvolili, byl tím nejvhodnějším pro šíření křesťanství. Není to krev, smrt, neštěstí a loupež, co přesvědčí přeživší o dobyvatelově pravdě. Říkáme dobyvatele, protože žádného útočníka napadený nikdy nepovažuje a nebude považovat za šiřitele míru.“

Vévoda Albrecht rozhodil ruce. „Účel posvětil prostředky. Říká se to tak, že? Učení Ježíše Krista zvítězilo. To je hlavní.“

Král Karel se zamyslel a pozorně sledoval tvář muže naproti sobě. Jejich názory se vždy rozcházely. Jejich pohled na život, poslání panovníků i církve svaté se různil. Bude těžké nalézt třeba jen jeden jediný shodný myšlenkový kámen, na němž bude možné založit základy nových vztahů mezi Čechami a Rakousy. Přesto je třeba se o to alespoň pokusit. Dnes a třeba zase znovu za rok nebo dva.

„Máš pravdu, vévodo,“ promluvil český panovník, „ale máš ji jen zčásti. Kristovo učení zvítězilo. My stejně jako ty, němečtí Wittelsbachové, národy Francie či Angličané na ostrovech jsme křesťané. Všichni uctíváme stejného Boha, vyznáváme stejné desatero přikázání, ale přesto mezi námi přežívá vše špatné, co provázelo náš boj s pohany. Dnes už nešíříme křesťanství, ale bojujeme mezi sebou. Dále loupíme, naše koně zdupávají osetá pole a jsou to křesťanské plameny, jež podpalují doškové střechy křesťanů. Pověz, vévodo Albrechte, kde jsme my, panovníci křesťanského světa, ztratili to, co nám Pán svěřil jako poslání?“

„Jaképak poslání máte na mysli?“

„Byli jsme vyvoleni vést lid, který nám byl svěřen. Ti lidé k nám vzhlížejí, věří nám, jsou jako naše děti a naší povinností je se o ně postarat. Zajistit jim mír, klid a čas na to, aby si mohli postavit chalupu, vychovat děti, zasít a sklidit. Po tomtéž touží nejen naši lidé, ale všichni křesťané, ať žijí v kterékoliv zemi. Dejme jim mír. Je to málo a současně dost na to, aby byli šťastni – a my s nimi.“

„Odpusťte králi, ale i když to, co říkáte, zní mému sluchu jako rajská hudba, nemáte pravdu. Řekněme, že zrovna já se začnu chovat tak, jak jste právě pověděl. Co udělá můj soused? Sebere vojsko a vydá se ke mně na lup. Neučiní tak jen tehdy, bude-li přesvědčený, že se mu útok na Rakousy vymstí. Nebude riskovat porážku. Naopak se bude obávat, že co se chystal učinit v mojí zemi, učiním já jemu.“

„Rozumíme-li ti správně,“ poposedl na svém sedátku římský a český král, „pak podle tebe je útočníkem ten, kdo napadne jinou zemi dřív než ty. V případě, že jsi zaútočil dřív, pak jsi tak učinil pro dobro těch druhých. Spasil jsi je. Neboť oni se nemohou stát útočníky. Tak na to si připijme,“ a Lucemburk pobaveně pozdvihl číši zdobenou drobnými skleněnými perličkami. To zdobení nebyla jen okrasa, ale praktická nutnost; panstvo často popíjí při hostinách s mastnýma rukama a hladká sklenka by jim z nich snadno vyklouzla.

„Nakonec – i tak by se to dalo říct,“ dal se slyšet Albrecht a postavil pohár zpět na stůl.

„Vraťme se ale k tvým prvním slovům, pane Albrechte. Projevil jsi přání, abychom se pokusili zapomenout na to, co bylo, a společně pohlédli do budoucnosti. Na tom se můžeme shodnout. A uzavřeme-li dohodu o vzájemném smíru, budou z toho mít prospěch obě naše země.“

„Jste velkorysý a Pán vám to, Veličenstvo, jistě a rád přičte při posledním soudu k dobru, zatímco na mě ukázal už teď, aby projevil nespokojenost s tím, jak jsem dosud žil. Ano, moje činy leckdy nebyly příkladné a začal jsem to chápat, až když už bylo pozdě.“

„Nikdy není pozdě, má-li člověk dobrou vůli,“ poznamenal král.

Vévoda se nespokojeně zavrtěl v křesle. „Tak tohle říkají kněží snad při každém kázání.“

„Ty tomu snad nevěříš?“

„Věřím. Teď už ano. Přiznávám, že tomu tak vždycky nebylo. Kdybych nevěřil, tak bych tady dneska nebyl,“ připustil Albrecht. „Nejednou, když jsem po mši svaté vycházel z kostela, mi všechno připadalo snadné, ale byl to pouhý klam. Změnit se není tak jednoduché, jak se zdá. Myslím, že každý se chováme podle své přirozenosti, a to jsou naše neviditelné, ale o to pevnější okovy. Kdo má sílu se jich zbavit? Svou slabost si pak omlouvá všelijak a slibuje si, že zítra, ano hned zítra se změní. Taky jsem si to říkal a odkládal změnu tak dlouho, až mne dostihl trest. Kdysi mi jeden z mých rytířů zmínil jakési moudré rčení. Slýchal ho prý tady u vás v Čechách. Pobavilo mě, ale mělo mne varovat. “

„Který rakouský rytíř zná česká rčení?“ zajímalo krále Karla.

„Žije tady na pomezí, proto je často ve styku s lidmi z Čech. Hubert von Klingenberg. Má pevný vodní hrad Heidenreichstein, zdědil ho po otci.“ Albrecht se pohodlněji usadil v křesle, s očima upřenýma na Lucemburka. Jako by ho zajímalo, jak se římský a český král bude tvářit při vyslovení tohoto jména.

„Hubert von Klingenberg…,“ opakoval polohlasem Karel a z jeho tónu ani tak bystrý pozorovatel, jakým byl Habsburk, nedokázal nic odvodit. Takže Hubert to hraje na dvě strany, pomyslel si zklamaně Lucemburk. Příliš jsem mu důvěřoval, snad s ohledem na jeho otce. Zradil mne? Je to možné, lidé se zrazují příliš často a bez nějakého rozumného důvodu. Pravdou je, že zprávy, které mi přinesl, byly vždy velice přesné, a když šlo o to, zda udržím titul římského krále ve svých rukách nebo ho ztratím, se ukázaly být jednoznačně v můj prospěch. Přesto bude třeba na něj napříště příliš nespoléhat; ale ani mu nedat najevo nedůvěru. „Jakýsi Heinrich von Klingenberg padl spolu s mým otcem u Kresčaku,“ řekl o něco málo hlasitěji, jako by se na cosi rozpomněl.

„Ten Hubert, o kterém jsem se zmínil, je syn nebohého pana Heinricha,“ vysvětloval Albrecht.

„Ach tak… A jaképak rčení ti, milý vévodo, připomínal onen rytíř? Zatím nevidíme souvislost mezi Klingenbergem a tvými dřívějšími činy, jak ses o tom zmínil.“

„Snad jsem si ho dobře zapamatoval. Tvrdil, že tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne.“

Karel to dobře znal, přesto se neubránil pobavenému úsměvu.

„Na tom je něco k smíchu?“ zdálo se, že Lucemburkův úsměv se Habsburka nepříjemně dotkl.

„Jen jsme si připomněli pěknou mladou dívku, jak nese džbán naplněný vodou a najednou je celá zmáčená, na zemi střepy a v ruce má docela zbytečné ucho.“

„Vidíte-li to takhle, pak je to samozřejmě úsměvné,“ připustil vévoda. „Jenže já jsem to varování pochopil docela jinak.“

„Jak?“

„Chcete to opravdu vědět?“

Lucemburk přikývl. Dokud spolu hovoří o povšechných a nedůležitých věcech, je tady naděje, že rakouský vévoda poleví v ostražitosti a on ho snáze přiměje k ústupkům. Jen proto souhlasil s jednáním. Určil Budějovice, které jsou zhruba na půli cesty. A na půl cesty musí také postoupit nebo ustoupit ze svých požadavků každý z nich.

„Nechoval jsem se vždycky, jak bych měl,“ přiznával Albrecht a cítil, jak se ho zmocňuje pocit úlevy podobně, jako když se zpovídal svému knězi. I když teď nebyl u zpovědi, ale seděl při sklence vína s římským králem. „Považoval jsem nepravdu, přetvářku a mnohdy i do očí bijící nespravedlnost za něco, co je pro muže v mém postavení nejen omluvitelné, ale i nutné. Jenom tak je možné si udržet postavení. Je třeba využít všech prostředků k dalšímu posílení moci. Když říkám všech, pak neznám nic, před čím bych se měl zastavit, zaleknout se.“

„I vraždy?“ nadhodil Karel a zabodl pátravý pohled do vévodových očí.

„Ano, i vraždy,“ přitakal Habsburk. „Vím, co namítnete, a kdybych byl na vašem místě, nepochybuji, že bych se rovněž pohoršlivě vyjadřoval vůči tomu, kdo by se tak nepokrytě pokoušel obhajovat zabití člověka, jako jsem to právě učinil já. Může ale ten, kdo stojí na vrcholu, jednat jinak?“

„Nejenže může, on musí.“

„Třesky plesky,“ mávl rukou vévoda Albrecht. „Je to stejná hloupost, jako nastavit druhou tvář, když na jednu už facka dopadla. Vím, je to jen pouhé přirovnání, v životě jde přece o mnohem víc než o políček. Když mi do země vpadne nepřítel, tak se musím bránit a vyhnat ho. I s rizikem, že přitom sám padnu.“

„To je ovšem něco docela jiného. To je válka, ne vražda.“ Král nechal svá slova doznít, aby se k nim po chvilce ticha vrátil. „Alespoň tak to chápeme my lidé. Bůh, pokud bychom měli možnost zeptat se ho na jeho názor, by s námi zřejmě nesouhlasil. Nezabiješ, tak nám vzkázal ve svém desateru. A to je jednoznačný příkaz, neznající výjimky. On si nepřeje žádnou násilnou smrt člověka způsobenou někým jiným. Znamená to, že rovněž každý, kdo padne v bitvě, byl ve skutečnosti zavražděn.“

„Kdyby se dokázal lépe ohánět mečem nebo střílet z luku, přežil by,“ namítl Albrecht, avšak král nesouhlasil:

„V tom se, vévodo, poněkud mýlíš. V každém bojovém střetu jeden padne a je jedno, který z bojovníků to je. O tom, který z nich přežije, nerozhoduje jen osobní zdatnost, ale také štěstí a náhoda. Účastnili jsme se spolu s otcem Janem mnoha bitev a také my sami jsme byli nejednou v ohrožení života. Naposledy v bitvě u Kresčaku, kde protivník použil dosud dříve nevídaný nový druh luků, kterými mohli Angličané vypouštět šípy několikrát rychleji, než dokázal kterýkoliv z našich lučištníků. Také nás zasáhl šíp. Chyběla snad jen šířka jedné dlaně – a dnes bychom tady spolu neseděli.“

Král sáhl po poháru a napil se. Ruka se mu poněkud zachvěla při připomínce oné hrůzy. Slepý Jan Lucemburský neuposlechl synovy prosby a vrhl se do bitevní vřavy; musel přece vědět, že nepřežije. Bylo to gesto zoufalství, nebo odvahy?

„Bitva je ve skutečnosti hromadné vraždění,“ pronesl pak zamyšleně.

„Jaképak hromadné vraždění, bitevní pole je polem slávy!“ oponoval Habsburk.

„Ptal ses někdy některého z bojovníků, které jsi vytáhl do války, zda touží po tak pochybné slávě? Třeba by mnohem raději zůstal doma.“

Albrecht nespokojeně pokrčil rameny. „Proč bych dělal něco tak zbytečně pošetilého?“

„Zeptáme se tě tedy jinak. Když ty sám jsi postavil vojsko a vytáhl do bitvy, proč jsi tak učinil?“

„Bylo to třeba…“

„Neodpověděl jsi. Zkus to ještě jednou,“ vybídl ho Karel Lucemburský.

„Už jsem to přece řekl, jednal jsem v zájmu svého vévodství, pro jeho větší slávu.“

„Bránil ses? Napadl tě někdo?“

Otázky římského krále nepříjemně dopadly na vévodovu hlavu. Ptá se, jako kdyby neznal důvody, proč se vojska vydávají na pochod, pomyslel si Albrecht Habsburský.

„Čas od času je třeba zaútočit,“ řekl nakvašeně. „Kdybych to neudělal, všichni by mě považovali za bojácného slabocha.“

„Můj otec Jan, třebaže se účastnil mnoha bitev, uvažoval jinak. Sebrat vojsko a zaútočit na sousední zemi je to nejsnadnější řešení, řekl mi několikrát, ale mělo by být až na posledním místě. Krveprolití, často s nejistým výsledkem, je nejen možné, ale také nutné předejít jednáním. Jistě jsi nezapomněl, že to byl král Jan Lucemburský, kdo jednáním urovnával mnohé spory mezi evropskými panovníky. Také my dva jsme se tady sešli, abychom se pokusili domluvit. Jak jsi sám řekl, je čas pokusit se zapomenout na to, co bylo, a společně pohlédnout do budoucnosti. Předejít nepřátelství. Máme pravdu, vévodo?“

„Já přece proti vám válku nepřipravuji,“ bránil se Habsburk. Před rokem, přede dvěma, to bylo jinak, přiznal si v duchu. Mnohé se mezitím změnilo. Český král si upevnil držení římského trůnu a on sám málem zemřel. Jsou chvíle, kdy si myslí, že by mu bylo líp, kdyby otravu nepřežil. Je chromý a odkázaný na cizí pomoc, sám se nedostane ani na záchod, copak je tohle za život! Jenže je tady syn Rudolf. Ještě je příliš mladý, než aby dokázal ubránit rakouské vévodství.

„Víme,“ přikývl Lucemburk na souhlas, „ani my nemáme nic podobného v úmyslu. Je však na nás abychom zajistili, aby mezi námi nevzniklo nepřátelství ani v budoucnu.“

„Hranice mezi našimi zeměmi není tak docela jasná…,“ připomněl Albrecht. „Nedá se proto zabránit drobným šarvátkám mezi šlechtici na pomezí.“

„To se dá napravit. A můžeme společně učinit ještě něco…“

Rakouský vévoda zvědavě zdvihl oči k římskému králi.

„Dohodněme se, že mezi našimi zeměmi zavládne mír… řekněme po dobu příštích dvanácti let.“

„A co bude potom?“

„Potom?“ opáčil Karel Lucemburský. „Máš přece syna Rudolfa. My máme dceru Kateřinu. Už je jí osm a tvému Rudolfovi, pokud se nemýlíme, je čtrnáct. Když uzavřou sňatek, pak nebude důvod obnovovat nedůvěru mezi Čechami a Rakousy.“

Habsburkovi se zablesklo v očích radostným poznáním. Nabídka, jakou právě vyslechl, je mimořádně lákavá. Když vysloví souhlas, bude jeho rod spřízněn s Lucemburky, a to rozhodně není na škodu! A kdyby římský a český král v jedné osobě nečekaně zmizel ze života, pak by mladý Habsburk shrábl i Čechy…

Může to ale dopadnout také opačně, uvědomil si vzápětí. Je to risk, který nejenže může, ale který musí vyjít!

„Je to pro mne i pro syna mimořádná pocta.“ Neubránil se, aby v jeho hlase nezaznělo nadšení. Kdepak, když se vydával na pro něho nepříjemnou a poměrně strastiplnou cestu do Budějovic, nepomyslel na to, že by se mohl vracet domů s příslibem příbuzenství římského krále.

„Tedy ujednáno?“ Lucemburk pozdvihl pohár, který mu před chvílí mlčenlivý dominikán znovu naplnil vínem.

„Ujednáno.“

Následovalo jasné zazvonění skla jako symbolická tečka za dohodou. Každý ji považoval za výhodnou a doufal, že jednou, někdy v budoucnu, přinese mimořádný zisk právě jemu. Škoda, že nelze poodhalit tajemství skrytá v budoucnosti.