přeložil Robert Čapek

© 2022 by Chelsea Abdullah

Cover design by Lisa Marie Pompilio

Cover illustration by Mike Heath | Magnus Creative

Map by Tim Paul

Published by agreement with author and Corto Literary Agency.

978-80-242-9481-0

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

PODĚKOVÁNÍ

O AUTORCE

Pro mou matku, která ve mně probudila lásku ke slovům a psaní.

Pro mého otce, který mě naučil síle příběhů, jež si člověk pamatuje.

A pro mou sestru, která po mně vždy chtěla další příběh.

Tahle kniha je pro vás.

Příběh džinů

Bylo nebylo, dávno tomu…

Náš svět náležel džinům, tvorům odsouzeným k záhubě, kteří bloudí pouští jako ztracené duše. Na rozdíl od nás lidí, kteří jsme byli stvořeni ze země, vytvořili bohové džiny z dávného plamene, jenž jim dává tisíce let života a díky němuž vládnou magii. Proto mohou někteří měnit svůj vzhled a jiní zase chrlit oheň nebo cestovat v jediném okamžiku kamkoli po světě.

Po nějakou dobu džinové dělali vše, co jim bohové přikázali: milovali svět, který jim byl poskytnut, a pečovali o něj. A všude panoval mír. Přestože ale byla většina džinů bohům vděčná, našlo se mezi nimi sedm vládců, kteří se nechtěli spokojit jen s ovládáním skromné magie. Svou nespokojenost dávali najevo tím, že svět kolem sebe ničili. Přivolávali vichřice divoké tak, že odnášely vodu z jezer a oceánů, nebo plameny tak žhavé, že spalovaly všechnu trávu a nenechávaly za sebou nic než písek.

Když bohové spatřili zkázu způsobenou vládci, rozhodli se, že je potrestají. Dali jim tedy to, po čem toužili nejvíc – jejich magie byla náhle daleko silnější, ale jen za cenu toho, že ji přestali ovládat. Byla tak mocná, že vypalovala díry do písku, potápěla města džinů a nakonec způsobila, že džinové mizeli z tohoto světa.

Když takto zmizeli všichni, stvořili bohové nás, lidi. Možná nemáme věčný život a magii, ale zůstáváme věrnými služebníky bohů.

Jsou mezi námi tací, kteří nám jsou vzorem, jak svou víru můžeme využít a obnovit život v našem pustém světě. Říkají, že za to, že je náš svět ještě stále živý, vděčíme lovcům, kteří chytají uprchlé džiny a obětují je bohům. Tvrdí, že stříbrná krev džinů je plná života a dokáže proměnit písek ve vodu a přivést stromy a rostliny ke květu.

Naše víra by ale neměla být tak krutá.

Pamatuj si, Lajlo: všichni džinové nejsou zlí.

k

Od chvíle, kdy jí tento příběh vyprávěla matka naposledy, pohřbila Loulie mnoho věcí.

Své jméno. Svou minulost. Své rodiče.

Ale ten příběh? Na ten nikdy nezapomněla.

1

LOULIE

Když bylo Loulii al-Nazari řečeno, že se s ní chce Jednooký kupec setkat na své malé, prosté dhau, pochopitelně očekávala malou, prostou dhau. Tato loď ale nebyla ani malá a už vůbec ne prostá. Ve skutečnosti byla pravým opakem.

Ajšam byla obrovská loď s velkými plachtami, rozlehlou palubou, působivým počtem kajut a rozlehlou palubou, nad kterou se ve výšce nacházelo vraní hnízdo. Rozhodně to bylo působivé plavidlo. Kdyby na něm plula jako cestující, s potěšením by je prozkou-mala.

Loulie tu ale nebyla jako pasažér. Přišla sem ve své roli Půlnoční obchodnice, vážené prodejkyně magických potřeb, aby se setkala s klientem, který ji nechal čekat. Dohodnutý čas schůzky již dávno minul. V jeho zprávě stálo: Setkáme se hodinu po východu měsíce. Ale tato doba přišla a odešla a Loulie stále čekala na palubě, zahalená v obchodním plášti posetém hvězdami, díky němuž z davu vyčnívala jako naražený palec.

Obrátila se zády k davu dobře oblečených pasažérů, který na ni zíral, a zahleděla se k obzoru. Na obloze nebyla vidět žádná známá souhvězdí a noc byla temná a pod mrakem, což jí na náladě dvakrát nepřidávalo. Nejméně podesáté za poslední hodinu si povzdechla.

„Škoda, že se nenacházíš ve svém ještěrčím těle,“ řekla muži, který stál vedle ní.

Muž naklonil hlavu a prohlédl si ji. Přestože se jeho rysy sotva změnily, Loulie si všimla, že se jedno z jeho obočí velmi nepatrně zvedlo. „K čemu by nám to v této situaci bylo?“ zeptal se.

„Mohl ses vkrást do podpalubí a najít kajutu našeho klienta. V lidském těle mi tu jsi platný jak mrtvému zimník.“

Muž s okrově zbarvenou pokožkou na to nic neřekl, ale v jeho mlčení se dalo dobře číst. Loulie ho znala už devět let – dost dlouho, aby znala všechny stránky jeho chování a magie. Už ji dávno nepřekvapovaly jeho tělesné proměny ani plameny, které mu tančily v očích, kdykoli dával najevo city. V tomto okamžiku mlčel, protože věděl, že jeho odpověď by se jí nelíbila.

„Zprostředkováváme tomu člověku kouzlo,“ řekla Loulie. „To nejmenší, co by pro nás mohl udělat, by bylo přijít včas na schůzku, kterou sám sjednal.“

„Neber to tak vážně. Co se má stát, stane se.“

„Moudrá rada, ó mocný džine,“ zamumlala tiše.

Kádirovy rty se zkřivily v krátkém úsměvu. Rád si s ní hrál – koneckonců byl jediný, komu to vždycky procházelo.

Loulie už uvažovala, že by se vydala na cestu do podpalubí sama, když zaslechla zvuk kroků. Otočila se a zahlédla muže v bílé dišdaše, který se k ní blížil.

„Půlnoční obchodnice.“ Uklonil se. „Poslal mě Rasul-al Jašín, abych tě doprovodil na místo dohodnuté schůzky.“

Loulie si s Kádirem vyměnila pohled. Vidíš, říkal jsem ti, že si nemáš dělat starosti, naznačil jí jeho prázdný výraz.

„Nejvyšší čas.“ Pokynula směrem ke Kádirovi. „Tento muž je má tělesná stráž. Bude mě doprovázet.“

Posel přikývl a vedl je davem pestrobarevně oblečených pasažérů k nenápadným dvířkům na druhé straně lodi. Zaklepal na ně zvláštním rytmem a dveře otevřel zavalitý muž, který je doprovodil tlumeně osvětlenou chodbou. Na jejím konci posel zaklepal na další dveře, tentokrát úplně jiným rytmem. Ozval se zvuk klíče otáčeného v zámku, posel dveře otevřel a pokynem ruky naznačil, že ho mají následovat.

Loulie se podívala na Kádira. Až po tobě, odpovědělo jí jeho mlčení. Usmála se a vstoupila.

První věc, které si v místnosti všimla, byli žoldnéři – byli tři a každý stál v jiném koutě kajuty. Na rozdíl od bohatě oděných šlechticů, které viděla na palubě lodi, na sobě tito muži měli hlavně zbraně. Hlavou jí probleskly vzpomínky na krveprolití a vraždění. Na matku, která jí zoufale ukazovala, aby se schovala v prázdné velké keramické nádobě. Na otce, ležícího v kaluži vlastní krve.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a podívala se do středu místnosti, kde za nízkým stolkem seděl na polštáři obchodník v oblečení několika zelených odstínů. Rasul al-Jašín si své přízvisko rozhodně zasloužil, protože měl jediné, temně hnědé oko. Ve druhém důlku se nacházela slepá, bíle se lesknoucí kulička, napůl zakrytá vrstvami zajizvené pokožky. Zdálo se, jako by mu nos někdo mnohokrát zlomil a zase srovnal, čelo bývalo kdysi velké a široké. Loulie připadal podivuhodně povědomý, a napadlo ji, jestli někdy neprošla na nějakém súku kolem jeho stánku.

Obchodník roztáhl rty do úsměvu, v němž zazářily zlaté, bronzové a bílé zuby. „Půlnoční obchodnice. Je mi potěšením, že se konečně setkáváme osobně. Omlouvám se za zpoždění. Měl jsem na palubě důležité hosty.“ Pozorně si ji prohlížel.

Představovala si, co asi vidí: malou, zdánlivě křehkou ženu, oblečenou ve vrstvách šálů z modrého sametu, zdobeného nepravidelným bílým vzorem, který připomínal poprašek. Říkala tomu hvězdný prach. Od nepaměti patřil k jejímu kmeni – kmeni Najima, známému také jako Lid noci.

Obchodník podle očekávání pozoroval její napůl zahalené tváře déle než její oblečení. Byl to zvyk většiny obchodníků: snažili se ji upřeným pohledem do očí zastrašit.

Nikdy to nefungovalo.

„Prosím.“ Pokynul jí k polštáři na druhé straně stolku. „Posaď se.“ Ohlédla se přes rameno na Kádira, který se ze svého místa u dveří ani nepohnul. Přestože se obchodník choval, jako by si ho ani nevšiml, žoldnéři si ho prohlíželi velice pozorně. Nezdálo se, že by to Kádirovi nějak vadilo. To ostatně skoro nikdy.

Loulie se posadila.

Obchodník jí podal ruku. „Jsem Rasul al-Jašín. Je mi ctí.“

Sevřela ji ve dlani. „Loulie al-Nazari.“ Ruku rychle odtáhla, když si všimla, jak se mu pohled zastavil na jejích železných prstenech.

„Musím přiznat, že jsem nečekal, že budeš tak… mladá.“

No jistě. Protože když je člověku dvacet, je mladý na všechno.

Věnovala mu příjemný úsměv. „Zato ty vypadáš přesně tak, jak jsem si tě představovala. Včetně jednoho oka.“

Okamžik ticha. Pak se obchodník překvapivě zasmál. „Ano, tak jsem přišel ke svému přízvisku. A jak si dokážeš představit, je to i důvod, proč jsem tě sem dnes večer zavolal. Předpokládám, že máš kouzlo, které potřebuji?“ Loulie přikývla. Rasul si odkašlal. Tak se na ně podíváme.“

Sáhla do kapsy a vytáhla minci. Obchodník skepticky sledoval, jak jí mizí mezi prsty. Ze svého místa na druhé straně stolu neviděl žádnou z tváří na minci: na jedné se nacházela podobizna džinského válečníka a na druhé hlava lidského sultána. Pokaždé, když se mince objevila, ukazovala jinou stranu.

Člověk, džin, člověk, džin.

„Musím připomínat naši dohodu?“ Zvedla minci v sevřených prstech.

Rasul se zamračil. „Zaplatil jsem ti přece předem.“

„Zaplatil jsi zálohu. Teď musíš zaplatit zbytek.“

„Nebudu ti přece dávat peníze za kouzlo, které jsem na vlastní oko neviděl.“

Loulie se ze všech sil snažila nevnímat pohledy ozbrojených mužů v místnosti. Nic se mi nemůže stát. Ne když jsem s Kádirem.

Pokrčila rameny, a když sáhla do svého vaku, předstírala nenucenost. Kádir jejímu zavazadlu říkal bezedný vak, protože se zdálo, že se do něj vejde všechno. „Pokud potřebuješ vidět, abys uvěřil…“ Vytáhla na světlo lahvičku. Byla drobná, o nic větší než její malíček. V okamžiku, kdy Jednooký kupec spatřil jiskřivou tekutinu uvnitř, pokusil se jí lahvičku vzít z ruky.

Skryla ji ve dlani a pak do rukávu. „Ráda bych nyní dostala druhou polovinu své odměny.“

„V té lahvičce může klidně být jen voda!“

„No a? Pokud je to voda, tak mi můžeš své zlato zase vzít.“ Kývla bradou na ozbrojené muže v místnosti. „Proto tady přece jsou, ne? Aby dohlédli na to, že celý obchod proběhne podle plánu?“

Kupec pevně stiskl rty a luskl prsty. Jeden z žoldnéřů mu podal měšec, který pak Rasul předal Loulie. Prohlédla si mince uvnitř, a aby měla jistotu, že ji nepodvede, hodila si mincí. Ta dopadla lidskou tváří nahoru. Pravda.

Podala mu lahvičku. „Přál sis kouzlo: toto je Elixír znovuzrození.“

Kupec ji dychtivě popadl a Loulie se pod závojem usmála, když pozorovala, jak neobratně zápasí se zátkou. Byl tak rozrušený, že se mu chvěly ruce.

Kdyby tak věděl, jak jednoduché je tento elixír sehnat.

Obrátila se ke Kádirovi. I když na jeho tváři nepozorovala žádný výraz, připadalo jí, že mu v koutcích úst pohrává samolibý úsměv. Vzpomněla si, co jí řekl ten den, kdy se mu zmínila o Rasulově žádosti: To, co je pro džina normální, je pro některé lidi lék.

Bylo jasné, proč této tekutině lidé říkali Elixír znovuzrození.

To se ukázalo okamžitě poté, co si Jednooký kupec nakapal obsah lahvičky do slepého oka. Loulie sledovala jiskřivé slzy, které mu stékaly po tváři a které za sebou nechávaly zářící pokožku. Tento účinek byl sice dočasný, ale s kupcovým okem se dělo něco nevídaného a trvalejšího.

Uprostřed panenky se vytvořila temná skvrna, která se šířila jako kaňka inkoustu na svitku. S každým mrknutím se zvětšovala a byla čím dál větší, až temný odstín zesvětlal do hnědé barvy.

A tomuhle se říká lék.

Brzy už mu z oka nekapal jen takzvaný elixír, ale také skutečné slzy. Ani žoldnéři nedokázali skrývat překvapení nad tím, že na ně Rasul upřel obě oči.

„Bohům budiž chvála,“ zašeptal.

Loulie se usmála. „Takže to za ty peníze stálo?“

„Takový zázrak je k nezaplacení.“ Rasul si otřel tvář potřísněnou slzami a pozorně se vyhnul svému novému oku. „Přeji ti tisíce požehnání, Loulie al-Nazari.“

Loulie sklonila hlavu na znamení díků. „Tisíce požehnání i tobě. Mohu ti ale něco poradit?“ Rasul se na ni zvědavě podíval. „Možná by sis mohl najít nové přízvisko. Jednooký už je trochu zavádějící.“

Kupec vybuchl smíchy. A Loulie s jistou dávkou překvapení zjistila, že se směje s ním. Jakmile jí Rasul popřál další tisíce požehnání a trval na tom, že ji ještě téhož večera pohostí jako královnu, odešla.

Když se s Kádirem vydali zpátky chodbou, vyměnili si pohledy. Džin zvedl ruku, aby jí ukázal hojící se jizvu na místě, kde se před několika dny řízl nožem.

Bezhlesně mu odpověděla: Děkuji ti, ó svatý, zázraku k nezaplacení.

Kádir pokrčil rameny. Připadalo jí, že má co dělat, aby se neusmíval.

k

Mama a baba jsou mrtví. Tato slova se jí neustále honila v hlavě. Pokaždé, když je Lajla pohřbila, znovu vstali z hrobů jako skutečnost, před kterou nedokázala uniknout.

Kdyby ji džin neodtáhl pouští, podlehla by tíze svého truchlení už před mnoha dny. Přestože ji vlastní tělo nechtělo únavou poslouchat, nutil ji jít dál. Nejdřív jím za to pohrdala – dokonce se ho kvůli tomu bála.

Strach ale postupně ustoupil. Nejdřív se proměnil v neochotu a pak byl poražen zcela. Proč záleželo na tom, kam ji džin odváděl? Řekl jí, že kompas, který dostala od otce, je dovede do města. Jí ale na nějakém městě nezáleželo.

Nezáleželo jí vůbec na ničem.

O mnoho svítání později už nemohla dál. Chtěla plakat, ale hruď měla příliš těžkou a oči úplně suché. Džin trpělivě čekal. Když nevstala, zvedl ji a posadil si ji na ramena. Začal stoupat do kopce a ona se ho musela držet, aby nespadla.

Když toho večera džin pouhým lusknutím prstů rozdělal oheň, vytáhl z kapsy minci a položil si ji na dlaň. „Sleduj.“ Sevřel kolem mince prsty. Když je zase roztáhl, byla jeho dlaň prázdná. Lajlu to proti její vůli zaujalo. Když se ho zeptala, jestli to bylo kouzlo, džin ruku zavřel a pak znovu roztáhl prsty. Mince se mu objevila ve dlani.

„Je to trik,“ řekl.

Lajla si minci pozorně prohlédla. Připadala jí jako mince z daleké země – na jedné její straně viděla lidského sultána a na druhé džina, zahaleného v plamenech. „Na tomto světě jsou dvě země,“ řekl Kádir. „Země lidí a země džinů. Stejně má tato mince dvě strany.“

Kus kovu v jeho ruce zase zmizel a znovu se objevil – přesouval se tak rychle, že nedokázala jeho pohyb sledovat. „Tohle je možná jen trik, ale mince samotná je kouzelná. Řekne ti, kde se v každé situaci nachází skutečná nebo morální pravda.“

Položil ji Lajle do dlaně. „Můžeš to zkusit sama. Když si jí hodíš a nahoře bude lidská tvář, je odpověď ano. Když dopadne nahoru druhou stranou, odpověď je ne.“

Kdyby Lajla takovou minci dostala do ruky před několika dny, nikdy by nevěřila, že je kouzelná. Ale věci se změnily. Už nebyla tak naivní.

„Má rodina je mrtvá,“ zašeptala a hodila mincí.

Dopadla lidskou tváří nahoru.

Vydechla a zkusila to znovu. „Džin mi zachránil život.“

Lidská tvář.

Z očí jí vyhrkly slzy, když po každém hodu dopadala mince lidskou stranou nahoru a potvrzovala novou skutečnost. Pravda. Pravda. Pravda.

„Jsem sama.“ Ramena se jí zachvěla, když minci hodila do vzduchu. Odrazila se jí od kolene a odkutálela se na zem před džina. Kádir chvíli nic neříkal. Pak se beze slova natáhl k její ruce a položil jí minci do dlaně.

Džin.

Schoval jí minci v dlani. „Nejsi sama,“ řekl. „Už nikdy nebudeš.“

k

Když se Loulie vrátila následujícího rána na palubu lodi Ajšam, byla ztracená ve vzpomínkách a roztržitě si pohrávala s dvoustrannou mincí. Dav, který předchozího večera zaplnil palubu, se rozplynul, a námořníci, kolem nichž prošla v prostém hnědém oděvu, jí nevěnovali nejmenší pozornost. Šátky zahalující tvář vyměnila za lehký šál, který jí volně splýval z hlavy přes ramena, takže na tvářích cítila slunce. Po dni plném práce, kdy jen prodávala, vždycky ráda odkládala pracovní oděv obchodnice a skrývala se v anonymitě.

Také se jí ulevilo, když v dálce zahlédla povědomé mlžné obrysy Madíny. Při pohledu na město se Loulie usmála. „Kádire, vidíš to také?“

Džin, který se proměnil v ještěrku a tiše jí hučel do ucha, se jí na rameni mírně posunul. Zaslechla cosi, co vyhodnotila jako souhlas.

Přešla k zábradlí. Slunce bylo dostatečně jasné na to, aby dokázala i přes oranžový závoj písku zahlédnout vrstvy pouštního města. Na samém vrcholku se nacházel sultánův palác s překrásnými bílými věžemi, korunovanými kupolemi, a s minarety, které se zvedaly ke slunci. Ze všech stran jej obklopovaly barevné vysoké i nízké budovy ze dřeva i kamene s plochými, nebo klenutými střechami. A někde uprostřed těchto budov se poblíž křižovatky klikatých a zakroucených uliček nacházel jejich domov.

„Jak se asi má Dahlia ?“ Kádirův hlas, který byl s ohledem na jeho menší tělo mnohem tišší, jí zazněl přímo u ucha.

„Ať se má jak chce, určitě se bude mít mnohem lépe, když jí zaplatíme nájem.“

Kádir jí odpověděl jakýmsi zacvakáním – vlastně ani nevěděla, jestli jej dělá jazykem, nebo zuby – a řekl: „Jistě, ale výše našeho nájmu odpovídá součtu všech peněz, které právě máme.“

„Nedám jí všechny naše peníze.“

„Uvědomuješ si, že jsme včera prodávali mou krev, že?“

Loulie se přes rameno ohlédla směrem k námořníkům a na rtech se jí zavlnil úsměv. I když měli tito muži daleko k půvabu, pokaždé, když se chystali zakotvit, jí jejich naučené pohyby připomínaly zkušené tanečníky.

„Takže chceš, abych peníze za tvou krev neutrácela?“

Kádir zasyčel. „Tvé lidské zlato nepotřebuji.“

„To je ale škoda. Myslela jsem, že bys je raději utratil za víno nebo ženy. Pamatuj, že prodavači nemají zájem o tvé památeční mince.“ Sklopila oči ke kusu kovu s dvěma stranami, který držela mezi prsty.

„Loulie?“

„Hmm?“ Zasunula minci do kapsy.

„Slyšel jsem řeči o sultánovi.“

Loulie potlačila zasténání, obrátila se a rozhlédla se po palubě. Kromě námořníků si všimla jen několika skupinek lidí. Vykročila mezi nimi, a zatímco poslouchala, o čem hovoří, tvářila se nezaujatě. Sultán ji moc nezajímal, ale nemohla si dovolit neposlouchat čerstvé drby. Zvlášť když porušovala zákony a musela se vyhýbat jeho mužům.

Během své procházky byla svědkem toho, jak si dva námořníci s pomocí mnoha sprostých výrazů vyměňují názory, zachytila vyznání zakázané lásky a vyslechla zajímavou hádanku. O sultánovi ani slovo.

Právě vzdala veškerou snahu, když opodál zahlédla, jak si Rasul al-Jašín povídá s mužem v uniformě sultánovy stráže. Loulie bleskově odvrátila zrak a zpomalila krok.

„Sultánovi rádci z toho jsou celí bez sebe,“ říkal právě strážce.

Rasul si odfrkl. „Proč nepošle na výpravu za tím kouzelným předmětem prvorozeného prince?“

Strážce pohlédl jejím směrem. Loulie zastavila námořníka, který kolem ní právě procházel, a zeptala se ho, za jak dlouho zakotví. Muž jí odpověděl, ale ona neposlouchala. Přinejmenším ne jeho.

„Mohl by vůbec takový předmět existovat?“ zeptal se Rasul.

„Říká se, že se o něm sultán dozvěděl z vyprávění své zesnulé manželky.“

Loulie námořníkovi poděkovala a naklonila hlavu na stranu, aby jí neunikla Rasulova odpověď.

„Chudák. Copak opravdu věří, že příběhy paní Šafíje byly pravdivé?“

Strážce pokrčil rameny. „Stačily k tomu, aby zastavily zabíjení, takže možná ano.“ Na chvíli se rozhostilo smutné ticho. Všichni obyvatelé pouště věděli o tom, jak sultán své manželky vraždil, a stejně tak znali Šafíju, která se vlastní smrti vyhýbala pomocí svých příběhů. Byla stejně legendární jako její vyprávění.

„Jeho Veličenstvo je přesvědčeno, že v jednom z jejích příběhů zaslechlo návod na vítězství nad džiny.“

„Nad džiny? Ti jsou přece jako mouchy; nikdy je nedokážeš zabít všechny.“ Rasulův hlas utichl do mumlání. Ve chvíli, kdy vítr znovu přinesl rozhovor k jejím uším, už mluvili o něčem jiném.

„Vyprávěj mi o tomhle zázraku!“ řekl strážce. „Slyšel jsem, že ti ten elixír přinesla samotná Půlnoční obchodnice. Nevíš, jak něco takového dokázala získat?“

„Nevím. Řekl bych ale, že kdybychom měli tušení, jak to funguje, moc velký zázrak by to pak nebyl.“ Rasul se zasmál. „Tak nebo tak, žehnám bohům za svou štěstěnu. Nenapadlo mě, že by mi mé přání vůbec dokázala splnit.“

Kádir si tiše povzdechl. „Proč lidé děkují bohům za věci, se kterými nemají bohové nic společného?“

„Protože jsou to hlupáci, kteří věří v osud,“ řekla Loulie trpce. Po-kud tihle bohové existovali, ani nemrkli okem nad vyvražděním její rodiny.

Ohlédla se přes rameno na město, k němuž se blížili. Byli už dost blízko na to, aby dokázala v docích rozeznat lidi, kteří připlouvající lodi mávali. Otočila se a vykročila k přídi, aby získala lepší výhled. Pak znovu zaslechla strážce, který stál za ní.

„To je ale škoda, že zmizela! Rád bych tu legendární obchodnici potkal.“

Rasul si povzdechl. „Měla rozhodně pořádně nabroušený jazyk, ale jinak byla překrásná. Kdyby se nerozplynula v noci, přesvědčil bych ji, aby se mnou v Madíně povečeřela. Dokážeš si to představit? Kdybych přišel na večeři v doprovodu Půlnoční obchodnice?“

Loulie se znovu zamyslela nad tím, jak dobře udělala, když ze sebe shodila obchodnické oblečení a setřela si uhlové stíny z očí. Kdyby ji totiž bývalý jednooký obchodník pozval na večeři a chtěl jí lichotit, musela by mu dát ránu pěstí.

„Takže,“ ozval se jí u ucha Kádir. „Sultán hledá nějaký magický předmět. Myslíš, že ho dokážeme najít dřív, než ho pošle hledat své psy?“

Loulie se zastavila na přídi lodi a beze slov se zahleděla na město. Protáhla si paže a dovolila větru, aby jí zatahal za rukávy. Kádir měl dost rozumu na to, aby přestal mluvit. Později si spolu promluví o artefaktech, zlatu i magii. Teď ale na nic z toho nemyslela. Svět se zúžil v jednu jednoduchou pravdu.

Byla zase doma.

2

Mazen

Když nejdůvěryhodnější služebník Mazenu bin Malikovi oznámil, že se jeho starší bratr vrátí domů hodinu po západu slunce, pochopitelně předpokládal, že se jeho starší bratr vrátí domů hodinu po západu slunce.

Pokaždé, když Omar vyrazil ráno na lov, bylo běžné, že stráví ve společnosti svých zlodějů celé odpoledne. Takže když Omar rozrazil dveře jeho ložnice, byl Mazen právě na odchodu oknem. Omar vstoupil dovnitř a Mazenovi došlo, že bylo strategicky špatné nepočítat s bratrovým předčasným návratem.

Představil si, jak jeho starší bratr může celou scénu vnímat: sultánův nejmladší syn se snaží vykrást z okna za bílého dne, oblečený jako běžný poddaný. Když ho takhle nachytali naposledy, byl ještě dítě a hrál si na dobrodruha. Nepředpokládal, že by taková výmluva působila příliš důvěryhodně z úst dvaadvacetiletého muže.

Mazen si odkašlal. „Mír s tebou, Omare.“

Jedno z Omarových obočí se zvedlo dost vysoko na to, aby mu na čele nakreslilo vrásku. „I s tebou, Mazene,“ odpověděl.

„Jaký byl lov?“

„Ulovil jsem oba kusy.“ Omar kývl bradou k vyšívané košili, jejíž lem měl zasunutý do sirwálů – sametových kalhot, stažených opaskem, na němž měl zavěšené pouzdro s nožem. Stříbrná krev džinů na látce vypadala spíš jako poprašek hvězdného prachu než jako stopa po krveprolití.

„Jiskříš jako měsíční úplněk, bratře.“ Mazen se pokusil vyloudit na tváři úsměv.

„Přestože oceňuji tvé lichotky, tak mě daleko víc zajímá pravda.“ Omar za sebou zavřel dveře. „Nebylo by jednodušší, kdybychom si promluvili uvnitř?“

„Ale uvnitř je strašně dusno –“

„Ví otec, že utíkáš z paláce?“

Mazen ztuhl. Ne, otec o ničem takovém rozhodně nevěděl. Kdyby se o tom doslechl a kdyby měl nejmenší tušení o Mazenových tajných výpravách, rozhodně by ho zamkl v jeho pokoji navěky. Být uvězněný v paláci byla strašná věc, ale být uvězněný ve vlastním pokoji? To by Mazena zabilo.

Přinutil se k smíchu. „Já přece nikam neutíkám! Jen jsem se chtěl nadechnout čerstvého vzduchu.“

„Tak, že se přitom nebezpečně vykloníš z okna?“

„Takhle to není. Ten závěs je úžasně pevný.“

„Což víš díky tomu, že tímhle způsobem utíkáš tak často, co?“ Omar vykročil s rukama za zády k němu.

Mazen sklopil oči k nožům, které měl Omar za opaskem, a ztěžka polkl. Někde v jeho nitru bylo pořád ještě malé dítě, které se svého staršího bratra bálo a mělo hrůzu z toho, že Omar jeden z nožů vytasí a závěs přetne.

„Co máš tedy v plánu? Jdeš na schůzku s nějakou ženou?“ Omar se zastavil u římsy a vyklonil se, takže se Mazenovi usmíval do tváře ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů. „Jdeš se rozhlédnout po městě? Nebo máš v plánu nějaký zločin?“

„Nic takového!“ Mazen v dlaních sevřel svinutý závěs o něco pevněji. „Jen… jen jsem zaslechl, že se má dnes vrátit do Madíny Starý Rúba.“

Omar se na něho zklamaně podíval. „Ty utíkáš z paláce proto, abys poslouchal vyprávění starců?“

„Pochází z Bílých dun, Omare. Z Bílých dun. Víš, co se vypráví o písku, který tam mají. Má pocházet z popele ghúlů, kteří –“

„No dobře.“ Omar se s povzdechem napřímil. „Běž si. Utíkej poslouchat, jak starci vzpomínají na to, co už dávno zapomněli.“

Mazen zamrkal. „Neřekneš o tom otci?“

„Bude to naše tajemství.“ Omar se usmál. „Nebude to samozřejmě zadarmo.“ Než mohl začít Mazen protestovat, zvedl jeho bratr ruku a dodal: „Nemáš v téhle věci moc na výběr. Buď mi zaplatíš za mlčení, nebo půjdu rovnou za sultánem a všechno mu řeknu.“

Mazen málem zapomněl dýchat. Bude muset Omarovi zaplatit. Nedokázal si sice představit, jak by ho mohl jeho bratr vydírat, ale raději mu zaplatí tucetkrát, než aby se sultán dozvěděl pravdu. A jaká že to byla pravda? Navzdory příkazům vlastního otce opouští palác bez doprovodu stráže. On, princ, kráčí bez jakékoli ochrany ulicemi města zaplaveného džiny.

„Pamatuj, Mazene – laskavost za laskavost. Jsi mým dlužníkem, bratříčku.“ Omar se na něho ještě naposledy usmál, vykročil z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Když se Mazen později kradl přes palácové nádvoří, měl hrozivý úsměv svého bratra neustále před očima. Snažil se rozptýlit tím, že se soustředil na zázraky zahrad, ale starosti mu to neumožňovaly. Kamenem dlážděné stezky, obklopené keři bílých růží, mu připadaly obyčejné a šedé. Překrásná fontána s tančícími skleněnými postavami jako by ve slunečním světle ztratila všechen třpyt. I keřům, zastřiženým do podoby bájných zvířat z příběhů jeho matky, nyní chyběla jejich obvyklá velkolepost.

Mazen kolem všech těchto zázraků procházel ve své prosté tunice a kalhotách, kráčel klikatými zahradními pěšinami kolem potůčků plných barevných ryb a prázdnými pavilony se složitě vyřezávanými stropy. Pod klenutými střechami se nacházely lavičky s polštáři a čekaly na dobu pozdního odpoledne, kdy sem dorazí sultánovi rádci, aby si alespoň na okamžik odpočinuli od politiky a chvíli se věnovali obyčejnému klábosení. Při tom pomyšlení cítil Mazen napětí. Úmyslně plánoval svou dnešní výpravu tak, aby nikomu u dvora nechyběl. Podle jeho vlastního názoru proběhly všechny přípravy dobře – musel jen doufat, že Omar dodrží slovo a otci nic neřekne.

Čím více se blížil k bráně pro služebnictvo, tím byly jeho kroky těžší, ale jakmile k ní dorazil na dohled, s úlevou se napřímil. U stříbrné brány stál na stráži muž, kterého očekával a kterému dokázal za volný průchod zaplatit. Snažil se nevěnovat příliš velkou pozornost tomu, jak úzkostně se strážný tvářil, když ho pouštěl ven, ani tomu, jak spěšně schoval v kapse mince, které mu Mazen strčil do dlaně.

Každý z nás má své potřeby. Já potřebuji uniknout a on zlato pro dítě, které se mu brzy narodí. Došel k závěru, že šlo z obou stran o čestný obchod.

Vyvýšená část Madíny, v níž se nacházel palác a šlechtická čtvrť, byla jen malá oáza obklopená planinou. Cesta k súku pro prosté obyvatele ve spodní části města tedy nebyla vůbec složitá. Zelené plochy se tu měnily ve vyschlý písek, široké ulice s kočičími hlavami se zužovaly v sotva vydlážděné cesty a obchody nahrazovaly vratké, ale půvabné stánky, označené nahrubo nakreslenými vývěsními štíty. Mír a klid ustupovaly melodickým tónům louten a bubínků, vzduch byl prosycen pachy: Mazen cítil pižmo a pot, olej a kadidlo a vábivou vůni koření, nad kterou se mu sbíhaly sliny.

Obchodníci označovali své stánky zářivými barvami, aby na tržišti nebyly k přehlédnutí. Pátrání po zlaté plachtě Starého Rúby vedlo Mazena po cestě lemované stánky se vším možným. Občas jeho pozornost upoutaly spíše výtvory umělců než prostředí, v němž se nacházely. Prohlížel si keramické misky, herní desky pro šatranž, glazurované talířky se znaky zvěrokruhu – a pak se náhle zastavil, když jeho pohled padl na malou, ale složitě tkanou předložku, v jejímž vzoru se opakovala série geometrických vzorů. Ten vzor poznával. Na podlaze jeho ložnice ležel velký koberec s téměř stejným vzorem.

Zvedl oči a zachytil pohled obchodnice u stánku, ženy ve středních letech, zahalené ve žluto-oranžových šatech. Na stoličce za ní seděl vyhublý mladík, který súk sledoval znuděným skelným pohledem. Mazen usoudil, že je to její syn, který se tu zdržuje kvůli bezpečí.

„Mír s tebou, pane.“ Obchodnice promluvila tak tiše, že ji přes okolní ruch bylo sotva slyšet.

„I s tebou,“ odpověděl Mazen automaticky. Ustoupil z cesty dvojici zpívajících hudebníků, která protančila kolem, a přistoupil ke stánku. Pokynul ke vzorku, který ho zaujal. „Máš tady nádherné koberce.“

V očích tkadleny se objevil úsměv. „Děkuji,“ přikývla. „Za předložku, na kterou se právě díváš, si tu chválu ale nemohu přisvojit. Tu vytvořila má dcera. Já na ni jen dohlížela.“ Natáhla ruku a přejela prsty po střapcích. „Tkala ji několik týdnů z nejjemnějších velbloudích vláken, když jsme cestovaly s naším sesterským kmenem po útesech s výhledem na Gibán.“

Kmen. To slovo v Mazenovi probudilo zapomenutou touhu. Přestože jeho rod pocházel z potulného rodu, už dávno nepatřili mezi nomády – přinejmenším ne z otcovy strany. Napadlo ho, jaké asi musí být, když je člověku domovem celá širá poušť.

Usmál se. „Bohové tvou dceru obdařili výjimečným nadáním. Tato předložka mi připomíná koberec, který jsem před pár lety dostal. Má podobný vzor i strukturu. Modré kosočtverce na bílém podkladu se srpkem měsíce uprostřed. Říkali mi, že jej tkal mistr svého oboru.“

„Ano, to je můj vzor.“ Tkadlena se usmála. „Je lichotivé, že o mně někdo mluví jako o mistrovi.“

Mazen jí oplatil úsměv vlastním. „Je mi ctí, že tě potkávám osobně.“

„Jsi velký lichotník, to musím uznat.“

„Neříkám nic než pravdu.“ Znovu se podíval na předložku, která byla jen jedním z mnoha překrásných vzorů rozložených na dřevěných blocích. Kdyby dokázal pronést takový kus domů, aniž by si toho někdo všiml, klidně by to udělal. Ale tahle průzkumná cesta nebyla žádný výlet na nákupy.

„Věděla bys, kde bych našel vypravěče jménem Starý Rúba, prosím?“

Tkadleně se zajiskřilo v očích. „Sotva bych znala v okolí někoho, kdo by ho neznal. Dnes jsem ho ještě neviděla, ale jeho zlatou plachtu nemůžeš přehlédnout.“ Zvedla obočí. „Pokud ale hledáš příběhy, tak tyto koberce jich mohou vyprávět spoustu.“

„Ano, ale na tyto příběhy nemám dost peněz.“ Byla to tak strašlivá lež, až se nad ní sám zastyděl.

„To se ani nepokusíš smlouvat?“

„Jsem přesvědčen o tom, že kdybych zaplatil méně než plnou cenu, byla by to urážka.“

„Je štěstí, že máš pozlacený jazyk.“ Tkadlena ho propustila se smíchem a mávnutím ruky. „Až mě budeš moci chválit zlatem a nejen slovy, vrať se.“

Mazen jí to slíbil pokývnutím hlavy a úsměvem a pokračoval v hledání Starého Rúby. Po dalším vyptávání zjistil, že loď Ajšam, na které se muž plavil, ještě nezakotvila v přístavu. Nezbývalo mu nic jiného než čekat, takže vyrazil k nejbližší čajovně. Vybral si místo, odkud měl skvělý výhled na připlouvající lodě, a objednal si kávu s karda-momem.

Zatímco čekal na svou objednávku, krátil si chvíli vymýšlením příběhů kolemjdoucích. Muž oblečený v šatu mnoha barev prchal ze souboru potulných artistů a muži, kteří si spolu spiklenecky šeptali, obchodovali se zakázanými omamnými látkami. Dítě, které se drželo za ruku svého otce a na všechny kolem se usmívalo, pocházelo z ciziny a na madínský súk se dostalo poprvé v životě.

Právě mu donesli kávu, když zachytil útržek hovoru od vedlejšího stolu, kde nad svými nápoji posedávala pětice mužů, kteří spolu klábosili jako stařeny.

„Říkají, že nejstarší princ s sebou z lovu dovezl živého džina.“

„K čemu, pro nějakou obřadnou popravu?“

Mazen se pokradmu podíval na muže, který zrovna mluvil, a okamžitě se odvrátil. Poznal ho; byl to palácový strážce, který byl mimo službu. Uklidni se! pomyslel si. Nemůže tě poznat.

To byla sice příjemná myšlenka, ale ne právě reálná. Jediný důvod, proč ho obyvatelé ve městě nepoznávali, bylo spíš to, že na svých tajných výpravách nikdy nenosil nic, co by ho mohlo prozradit jako příslušníka sultánovy rodiny. Před odchodem si sundával tři náušnice, které ho označovaly jako třetího vládcova syna, do skříně ukládal matčin šál a také se zbavoval všeho zlata a stříbra.

Přestože nic nenaznačovalo, že je princ, svých rysů se zbavit nemohl. Stejně jako svých černých kučeravých vlasů nebo zlatě zbarvených očí. Vždycky prostě vypadal jako Mazen, třebas byl oblečený do béžových volných šatů. Měl za to, že kdyby někdo zahlédl jeho oči, příliš by mu nepomohla ani kefíja na hlavě.

Uklidni se. Není třeba, abys k sobě přitahoval pozornost.

Upil ze šálku kávy.

A okamžitě ji vdechl, takže začal kašlat a dusit se. Strážci u vedlejšího stolu se odmlčeli a zahleděli se na jeho záda.

Dnešek je prokletý.

Jeden z mužů vstal, přešel k němu a zeptal se ho, jestli je v pořádku. Mazen se pokusil nehodu odbýt smíchem a nepovedlo se mu to. „V pořádku,“ zasípal nakonec. „Jsem v pořádku. Děkuji ti za tvou starost.“

Srdce se mu v panice zachvělo. Otoč se, otoč se.

Muž se naštěstí rozhodl vrátit ke svým přátelům. „Poslední dobou jsme ve městě viděli další džiny,“ řekl jeden z nich.

„Další? Myslel jsem, že je mají princova bezpečnostní opatření udržet mimo Madínu.“

Mazen sevřel šálek ve dlani. Pokud by džin vstoupil do Madíny, vysloužil by si okamžitě trest smrti. Jaký důvod ke vstupu do města by měli?

„K čemu nám jsou všechna složitá bezpečnostní opatření?“ Jeden z mužů odmítavě mávl rukou. „Měli by zavést veřejné popravy. Pěkně ty nestvůry nechat vykrvácet, pak z jejich krve posbírat květiny a rozdat je přihlížejícím. To by je odstrašilo.“

Mazen si vzpomněl na strašlivou stříbrnou krev, která potřísnila oblečení jeho bratra. Napadlo ho, kde asi Omar svou kořist zabíjel a jaký život z její krve vznikl. Prosili džinové jeho bezcitného bratra, aby je ušetřil? Nebo s ním marně bojovali až do konce? Mazenovi se nelíbila představa džinů prosících o milost. Vlastně se mu vůbec nezamlouvalo pomyšlení na to, že by někdo jejich životy ukončil krveprolitím.

Bylo děsivě ohromující, že stříbrná krev, prolitá v násilném střetu, dokázala zrodit nový život.

Na rozdíl od krve lidské, která vždy znamenala ztrátu. Bolest. Nedostatek.

Mazenovi se zničehonic před očima objevila poslední chvíle, kdy viděl svou matku. Od toho dne už uběhlo deset let; bylo mu tehdy teprve dvanáct. Vzpomínal si, že spala. Nebo si to alespoň nejdřív myslel. Přišel jí předat zprávu od otce, a když vešel do jejího pokoje, bezvládně ležela na lůžku, její oči bez výrazu hleděly do stropu a na hrudi měla temně rudou skvrnu.

Pomalu vydechl a snažil se tu vzpomínku zatlačit pryč. Čas od času se vracela a její bolest nikdy nepominula. Jeho matku zavraždil džin – a to byl důvod, proč mu otec zakázal opouštět palác bez doprovodu strážců.

Zvedl hlavu a zoufale pohledem zapátral po nějakém rozptýlení. Nemusel hledat dlouho; jen o několik metrů dál v davu zahlédl ženu. Byla vysoká, v obličeji měla jemné rysy, velkorysé křivky a dlouhé nohy, zvýrazněné oblečením z mnoha tenkých vrstev hedvábí a tylu.

Když se Mazen pohledem vpil do její zářivé tváře, ucítil, jak mu v žaludku zvedá hlavu had chtíče. Pak si všiml jejích hypnotických očí, jejichž barva se ve světle měnila z kávově černé po janta-rovou.

Mlhavě si uvědomoval, že chlípné zachvění, které mu projelo tělem, je nepřirozené, ale jeho přízemnější já se nad podobnými věcmi nechtělo pozastavovat.

Žena zamrkala dlouhými řasami, obrátila se a zamířila pryč.

Cítil, jak se ve vzduchu chvěje podivuhodná energie, která připomínala strunu natahovanou na hudební nástroj…

… aby pak praskla.

Mazen vstal, a na rtech se mu objevil úsměv plný touhy, když se vydal do chaosu súku za překrásnou bohyní. Kdo jiný by tato žena mohla být?

Ještě nikdy v životě necítil tak hluboký chtíč. Samozřejmě ho ta žena zvala. Musela… musela…

Musela být jeho.

3

Loulie

„Co myslíš, mluvící ještěrko – dala by sis raději mandle v cukru, nebo pražené pistácie?“

Pod příkrovem šály nikdo cizí neslyšel slova, která Loulie šeptala džinovi, proměněnému v ještěrku, stejně jako nikdo neslyšel jeho odpověď: vyčerpaný povzdech.

Už od okamžiku, kdy před hodinou zakotvili v Madíně, byl Kádir rozmrzelý a při každé příležitosti navrhoval, aby se vrátili k Dahlii. Loulie ho ignorovala. Proč by se měli vracet do hostince, když mohli trochu utrácet?

„Takže pražené pistácie.“ Zastavila se u stánku se dvěma bronzovými mincemi. Majitel, laskavý starší muž, který voněl sezamem, jí s potěšením podal sáček ořechů.

„Je vynikající, že tě tady zase vidím, Lajlo. Připlula jsi na Ajša-mu, že?“

Lajla. Postupem času se její skutečné jméno proměnilo v přezdívku, kterou se představovala lidem, u nichž pochybovala, že by udrželi v tajnosti její identitu Půlnoční obchodnice. Líbilo se jí to takhle – tajné jméno, tajná minulost.

„To je pravda,“ přikývla. Rozkousla jednu pistácii a blaženě si povzdechla. Byla dokonalá jako vždycky. Ještě lepší by ale bylo, kdyby si mohla sama otevírat skořápky – už kvůli tomu praskavému zvuku při loupání, který Kádira tolik dráždil.

„Nějaké novinky ze súku?“

Starý muž se k ní naklonil. „Nikomu neříkej, že to víš ode mě, ale –“

Nechala ho mluvit, jen občas přikývla, aby ukázala, že poslouchá. Majitel stánku miloval drby a moc rád se o ně dělil s ostatními. Někdy jí nevědomky poskytl kontakty na možné zákazníky nebo získala vyjasnění ohledně státních záležitostí. O tu druhou věc měl vždycky největší zájem Kádir; ten se politice věnoval daleko víc než ona.

Nakonec ale začalo poslouchání nudit i Kádira samotného. „Můžeme už jít domů? Měli bychom –“ Jeho slova se rozplynula v ostrém nadechnutí. „Loulie, podívej se napravo.“

Nejdřív nezahlédla nic, co by ji zaujalo. Majitelé stánků mávali rukama a snažili se přilákat zákazníky z proudícího davu. Obyvatelé města, kteří procházeli přecpanou ulicí, na sobě měli všechny možné druhy oděvů od černých závojů až po různobarevné hedvábné pláště.

Pak si ale všimla ženské postavy, která pohybujícím se davem problikávala jako fata morgana. Byla vysoká a překrásná a v jejích rysech nebyla nejmenší nedokonalost. Loulie byla její krásou jako uhranutá.

Kádir jí zasyčel do ucha a ona rychle mezi prsty promnula železné prsteny. A její mysl se pozvolna pročistila. Uvědomila si, že přestože byla žena až nepřirozeně nádherná, nikdo se jejím směrem ani nepodíval. Jako by byla přízrak. Loulie měla co dělat, aby ji s vypětím vůle udržela v zorném poli. Kdyby ji Kádir na ženinu přítomnost neupozornil, přejela by po ní pohledem, jako když voda stéká po plátně.

Džinka?

Sotva si uvědomila, co vlastně sleduje, když si všimla, že za ženou vykročil mladík v prostém béžovém oblečení. Měl ve tváři podivný úsměv, který vůbec nedosáhl ke skelném pohledu jeho očí.

„Co by mohlo přivést do Madíny džinku?“ zeptal se Kádir těsně vedle jejího ucha.

„To nevím,“ zamumlala. „Ale zkusím to zjistit.“

Zdvořile ukončila rozhovor s majitelem stánku s ořechy a s odstupem se vydala za džinkou a usmívajícím se mužem. „Mohl by ten muž být lovec?“ Vytáhla z kapsy minci a hodila jí. Dopadla tak, že nahoru mířila strana s džinem. Ne.

„To je zvláštní. Jediným džinům, které jsem viděl následovat lidi do města, šlo výhradně o pomstu,“ ozval se Kádir. Loulie přidala do kroku. Kádir jí zasyčel do ucha: „Co to děláš?“

„Sleduji je.“

Oboustranná mince jí ještě nikdy nelhala, což znamenalo, že se džinka rozhodla muže nalákat z jiného důvodu. Uložila ji do kapsy a vytáhla kompas. „Veď mě za džinkou,“ zašeptala. Kouzelná střelka se zatočila a ukázala směrem za dvojicí, která pomalu mizela z dohledu.

„To není moc moudré,“ poznamenal Kádir.

„A kdy mě něco takového zastavilo?“

Kádir si povzdechl. „Jednoho dne tě ta tvoje zvědavost připraví o život.“

Loulie ho už ale přestala poslouchat. Věnovala pozornost jedině kompasu, jehož kouzlo ji ještě nikdy nezavedlo špatným směrem. Stejné kouzlo jí před mnoha lety zachránilo život.

k

„Jak to funguje?“ zeptala se Lajla a naklonila kompas na stranu.

Cestovala pouští v doprovodu džina už celý týden, a všimla si toho, jak je pomocí kompasu vždycky dokáže zavést do bezpečného úkrytu a k jídlu.

„Naznačuje mi směr. Když něco hledám, pomůže mi to najít.“ Kádir se podíval na kompas s úsměvem na tváři.

Lajla jej naklonila doprava a doleva, ale červená střelka se vždycky vrátila směrem k ní. Je náladový, prohlásil o něm její otec. Když jí kompas dával, nechápal jeho magii – stejně jako netušil, že se pro něj jednoho dne vrátí Kádir, jeho původní majitel.

A že jí tím návratem zachrání život.

Kádir si přesedl blíž k vyhasínajícímu ohni. Mávl nad matně žhnoucími uhlíky rukou a do vzduchu vyskočil plamen. Kromě ohně byl v jejich táboře už jen stan, ošlehaný větrem, a Kádirův bezedný vak.

Džinova ramena se zavlnila. „Ten kompas je můj. Trval na tom, abych tě doprovodil, takže s tebou teď zůstanu přinejmenším tak dlouho, dokud mi neukáže jiný směr.“

„Proč by něco takového dělal?“

Dlouhou chvíli ji mlčky sledoval. „Ztratil jsem se v lidské poušti a nemohl jsem se vrátit domů. Proto se – když jsem ho našel u tebe – kompas rozhodl, že mě povede jinou cestou.“ Zabodl do ní temné oči. „Tvou cestou.“

Lajla polkla, aby si uvolnila hrdlo. „A proč se nemůžeš vrátit domů?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Protože už tam na mě nikdo nečeká. Na tom ale nezáleží; tento kompas mě nikdy nezavedl na špatnou cestu.“ Slova sice zněla velmi jistě, ale jeho oči…

I přesto, že je jasně ozařovaly plameny ohně, viděla v nich neproniknutelné stíny.

k

Než Loulie džinku znovu zahlédla, prošla už celou sítí vedlejších uliček. Přízrak odváděl svou kořist do opuštěné modlitebny – skromné budovy se stěnami z jílu, laťkovými mřížemi na oknech a vybledlým vzorem měsíce a hvězd na zdích. Kovové dveře v hlavním průčelí zůstaly otevřené a uvnitř se nacházela místnost zahalená v nepřirozené temnotě.

„Co máš v plánu?“ zeptal se Kádir šeptem.

„Půjdu si s ní promluvit. Ale čistě pro nejhorší případ…“ Loulie sáhla do vaku pro odpovídající zbraň: zakřivenou dýku s rukojetí z černého obsidiánu. Na rukojeti byl ze strany zlatem vyvedený znak káf – první písmeno Kádirova jména. Byl to jediný způsob, jakým označoval svůj majetek.

„A co myslíš, že získáš tím, když na tu džinku vytáhneš zbraň?“

„Možná život jednoho člověka.“

Nůž byl vždycky krajní řešení. Když mohla, tak se násilí vyhýbala, a džinka, která z čepele vycítí magii džinů, bylo to poslední, co by potřebovala. Z vlastních zkušeností věděla, že vytáhnout takový nástroj před džinem znamenalo koledovat si o problémy. Přesněji řečeno o posmrtné problémy.

Vstoupila do budovy. Rozlehlý prostor byl tmavý a prázdný, a výklenky podél stěn pokrýval prach a pavučiny. Strop i přesto, že zobrazoval slunečnou oblohu, působil ponuře a šedě. Ta trocha světla, která dovnitř dopadala okny, byla tlumená a vířily v ní částečky prachu. Připadalo jí, jako by z celé místnosti někdo vysál všechny barvy.

Džinka stála uprostřed se zkříženými pažemi. Loulie se na ni podívala. Na vlasy, které jí splývaly jako řeka živoucí temnoty na ramena mizely v oblaku kouře za jejími zády. Muž stál vedle ní a na tváři měl stále ten nepřítomný úsměv.

„Lidská dívko,“ řekla džinka nevzrušeně. „Odejdi. Má záležitost se tě netýká.“ Pak žena sklopila oči k Louliiným prstům. Příliš pozdě si uvědomila, že džinka může vidět její prsteny. Sepnula si ruce za zády, ale už bylo příliš pozdě. „Ty se opovažuješ nosit v mé přítomnosti takové prsteny?“ zasyčela džinka.

Loulie potlačila zasténání. Prsteny sloužily jako běžná ochrana proti posednutí džinem. Železo je tudíž samozřejmě přivádělo k vzteku. Zpočátku měla o jejich účinnosti pochyby, ale Kádir trval na tom, aby je nosila. Každá pověra, která tě nezabije, ti může zachránit život, říkával.

„Prsteny nosím právě proto, abych se dokázala vyhnout nedorozuměním, jako je tohle,“ odpověděla Loulie opatrně. „A přišla jsem sem jen kvůli tomu, abych tě varovala: není rozumné zabíjet člověka v lidském městě.“

Očima přejela po stínech na zdech, které se k ní natahovaly jako rozlitý inkoust. Když tichý prostor modlitebny naplnil džinčin tichý hlas, jen stěží dokázala potlačit zachvění. „Víš, kolik mých blízkých tento člověk zabil?“ Položila posedlému ruku na hruď. „Je můj a budu si s ním dělat, co se mi zlíbí.“

Džinka ustoupila o krok a mávla zápěstím. Temnotě na stěnách narostly paže, které bleskově vystrčily Loulie z budovy zpátky na světlo ulice. Loulie zamrkala. Ohlédla se do temnoty, nahromaděné uvnitř.

Jeden úder srdce zaváhala. Pak druhý. A třetí.

„Loulie.“ Kádir jí zatnul drápky do ramene, aby ji varoval. Nevěnovala mu pozornost a skočila zpátky do stínů uvnitř. Dveře se zabouchly a uvěznily ji v temnotě. Zaslechla za sebou pohyb, ale když se otočila, nic neviděla.

„Málokdy narazím na člověka, který by tolik chtěl zemřít.“ Džinčin hlas se ozýval odevšad a odnikud.

Loulie vytáhla dýku. Uklidnila rozechvělé ruce. „Ten člověk není lovec,“ řekla.

Žádná odpověď. Sevřela jílec v ruce pevněji a čekala, až na ni někdo zaútočí. Ale žádný pohyb nezachytila. Místo toho ucítila lehké pálení v plicích.

Kouř.

Loulie prudce bodla do vzduchu před sebou a za sebou. Necítila žádný odpor. Tlak na plicích se zvětšil tak, až nemohla dýchat. Až padla s lapáním po dechu na kolena. Čepel jí proklouzla mezi prsty a dopadla na podlahu. Pokud se ozval zvuk, ona jej neslyšela. Nevnímala nic než tlak na hrudi, který sílil a sílil a sílil…

„Bojuj, jak jen umíš, hloupé děvče. Stíny porazit nedokážeš.“

Loulie si matně uvědomovala, že jí Kádir slézá z ramene. Pak se celý svět rozpadl a zůstala jen bolest. Cítila, jak jí zapraskaly kosti. V uších jí hučelo. Před očima se jí zatmělo a v trýznivém oparu zahlédla útržky vlastních krví prosycených vzpomínek.

Kaluže rudé krve v písku. Mrtvoly. Muži v černém, ozbrojení meči.

Matka i otec jsou mrtví. Její kmen byl zničen.

„Ah…“ Džinčin hlas se vrátil prázdnou místností ozvěnou.

Bolest ustávala, až si Loulie uvědomovala, jak ji každý kousek těla bolí. Měla pocit, jako by jí někdo vycpal hlavu bavlnou, a když vzhlédla, zahlédla dvojici rubínově rudých očí, která ji pozorovala ze tmy. „Ty jsi oběť mužů v černém?“ Temnota se zavlnila a Loulie připadalo, jako by se po ní džinka natáhla. Hlas bytosti, která na ni zaútočila, změkl váháním. „Ty –“

Poslední hláska se protáhla do vysokého jeku a místnost zničehonic zalila jasná záře. Stín se svíjel a ječel, až z něj nakonec nezbylo nic než temnota mizející v prasklinách dlažby. Loulie se pomalu otočila ke dveřím, v nichž stála mužská postava obklopená sluneční září.

Zatímco se svět znovu naplňoval barvami, pod očními víčky se jí roztančily temné skvrny.

Konečně se dokázala znovu zhluboka nadechnout a pak se zhroutila k zemi.

4

Mazen

Mazen neměl ponětí, na jak dlouho ho ta překrásná bytost očarovala, ale zjistil, že mu na tom vůbec nezáleží. Sám se už rozhodl, že chce celý zbytek svého života strávit ve výhni její nádhery. Netoužil po ničem jiném, než aby ochutnal její rudé rty.

Ale –

Aby přejel rukama po hladké pokožce na jejích stehnech a po břiše…

Ale –

Aby jí zabořil prsty hluboko do vlasů, přitiskl jí rty ke krku…

Ale –

Jeho vnitřní hlas byl neodbytný jako ranní křik ptáků. Nedokázal se kvůli němu soustředit na svou bohyni. A kromě toho tu byl ještě další rušivý element, který od ní odtrhával jeho pozornost. Mazena napadlo, že by mohl prozkoumat místnost, ve které se nachází, ale pak se na něho bohyně podívala a řekla: „Je můj a budu si s ním dělat, co se mi zlíbí,“ a on znovu přestal přemýšlet.

Natáhla ruku a přejela mu špičkou prstu po tváři. Při tom doteku mu bezvládným tělem projelo zachvění. „Můj rozkošný člověk.“ Její hlas byl sladký a hebký jako med. „Rozkošný, bezmocný člověk – řekni mi, kolik jsi nás zavraždil?“

Bohyně se k němu přiblížila, až se jejich těla dotýkala. Mazenovi poskočilo srdce, když cítil jemný tlak její pokožky proti své. Někde v hloubi mysli zakřičel.

„Myslel sis, že mi unikneš,“ zašeptala mu bohyně do ucha. „Ale já znám tvou krev. Kdyby mi nezbylo nic jiného, vystopovala bych tě až na samotný kraj světa.“

Zamrkal. Před očima se mu roztančily černé a rudé jiskry. Za tlumenými vějíři barev viděl hladový úsměv, který se skrýval v temnotě a znovu se vracel. Jeho bohyně nebyla nic než přelud a její rty se sevřely v krvavém úsměvu.

„Dám si s tebou na čas, abys mi neumřel příliš rychle.“ Přitiskla své rty k jeho. A vydechla do něho. Nebo se nadechla? Matně si uvědomoval, že má plíce jako v kleštích a tělo se zmítá v křečích.

Mazen se od ní snažil odtrhnout, ale neměl se proti čemu zapřít. Ta žena byla pouhý obrys, vytvořený kouřem. Snažil se ustoupit, ale nedokázal pohnout nohama, hrdlo měl jako v jednom ohni a bohové, čekala ho smrt –

Zničehonic se zase dokázal nadechnout. Pokusil se promluvit, ale z prázdných plic mu neunikl ani hlásek. V jeho mysli zaplálo vědomí jako plamen svíčky, ale nemělo příliš dlouhého trvání.

„Málokdy narazím na člověka, který by tolik chtěl zemřít.“ Démonova slova se kolem něho ovinula jako hedvábný závoj, a v mysli se mu zatmělo, když od něho odstoupila.

Slyšel, jak se někdo ve tmě nedaleko od něho dusí. Právě se snažil tuto záhadu rozluštit, když najednou ucítil, jak mu něco putuje po těle tak rychle, že to ze sebe nedokázal setřást. Pak ucítil v rameni lehké bodnutí. V uchu mu zazněl hrubý hlas. „Najdi dveře,“ slyšel. A pak bolest v rameni i hlas zmizely.

Mazen pomalu zamrkal a snažil se zjistit, kde se to vlastně nachází. Roztřeseně vykročil dopředu a zamžikal ve tmě. V tom okamžiku zahlédl, jak místností putuje plamínek ohně. Ale to vlastně nebylo možné, ne? Oheň přece vždycky pohltí všechno, co mu stojí v cestě, a teprve pak se šíří dál; nemůže postupovat sám o sobě.

Mazen se za ním stejně rozběhl. Byla to krátká honička, která skončila tím, že světlo zmizelo a on narazil do stěny. Natáhl ruku a dotkl se chladného kovu. Byly to dveře. Bez delšího přemýšlení na ně zatlačil. Dveře se s vrznutím otevřely a místnost zalilo světlo pohlcující temnotu, která… křičela?

Mazenovi přeběhl mráz po zádech a obrátil se, aby se postavil tváří v tvář ženě, která ho posedla. Zmateně zamrkal, když sledoval, jak se vpíjí do dlažby. Dříve ji následoval sluncem prohřátými ulicemi a miloval způsob, jakým se světlo odráželo v jejích překrásných očích. Nyní už to ale nebyla žena, pouze stín, a sluneční světlo ji rozpouštělo, až z ní nakonec nic nezůstalo.

Na místě, kde dřív stála, se nyní nacházel cizinec v hnědém oblečení.

Mazen na něho hleděl a snažil se rozhodnout, jestli to všechno není iluze.

Osoba se na něho dívala, obličej skrytý pod šálem. Pak se zhroutila k zemi.

Mazen k ní pomalu vykročil a pozoroval přitom stíny, které mizely na zemi. Právě došel až k ležícímu tělu, když se zničehonic pohnulo a vyskočilo na nohy. Šál, zakrývající hlavu a ramena, se rozevřel a objevily se pod ním divoké hnědé kučeravé vlasy. Byla to žena. Žena s pozoruhodně hnědýma očima, zbarvenýma do rezavého odstínu. Překvapeně sebou trhl.

Zašklebila se. „No, mír i s tebou,“ řekla chraptivě.

Ztěžka polkl. „Omlouvám se.“ Jeho slova zněla tiše a rozechvěle. Odkašlal si, aby znovu našel svůj hlas. „Nevěděl jsem, jestli nejsi iluze. Kdybys byla…“ Rozpřáhl ruce doširoka a gestem obsáhl celý prostor, ale stíny už vystřídal strakatý závoj slunečního světla.

Cizinka se přimhouřenýma očima rozhlédla po okolí, jako by něco hledala. Možná toho démona.

Mazen si uvědomil, že se mu chvějí ruce a strčil je raději do kapes. „Měli bychom odsud odejít,“ navrhl. Jeho pohled zaujal záblesk světla na stříbrném povrchu a všiml si, že žena drží v ruce nůž. Než si jej dokázal lépe prohlédnout, zastrčila jej do vaku, který ležel u jejích nohou.

„Dokázal ses vytrhnout z transu.“ Napřímila se a oprášila si oblečení. Její pohyb působil namáhavě a pomalu, jako by mu musela věnovat velké úsilí.

Zaváhal. „Ano?“

„To neznělo moc přesvědčeně.“

Mazen si vzpomněl na záhadný hlas, který mu zněl v uších, a na podivný plamen, který ho vedl ke dveřím. Byla to halucinace? Usoudil, že o tom raději nebude mluvit.

„Myslím, že jen díky tobě,“ řekl raději. Koneckonců přece slyšel ve tmě nějaký boj. Kdo jiný by to mohl být? „Rozptýlila jsi démona a poskytla mi šanci.“

„Takže jsem byla rozptýlení?“ Zabručela si něco tak tiše, že to nerozeznal. „Takže je pryč? Je mrtvý?“

„Ta žena se, ehm, vpila do dlažby.“

Na okamžik se rozhostilo ticho a oba se zahleděli na podlahu.

Znovu si odkašlal. „Řekni mi ale, co tady vlastně děláš,“ – uvědomil si, že vlastně nezná její jméno, a na okamžik zaváhal – „kvítku pouště?“ Byla to první věc, na kterou jeho otřesený mozek dokázal přijít. Okamžitě toho oslovení zalitoval.

Žena se na něho zahleděla s nelíčeným odporem. Mazenovi nejdřív připadalo, že mu vrazí políček, a ustrašeně sebou trhl, ale místo toho kolem něho beze slova prošla směrem k východu.

„Viděla jsem dvojici, která vchází do tohoto opuštěného domu, a zaujalo mě to natolik, že jsem chtěla zjistit, jestli je všechno v pořádku.“ U dveří se otočila a podívala se na něho. „Viděla jsem stín s červenýma očima…“ Mávla rukou v širokém gestu a světlo se odrazilo od několika prstenů. „A pak jsi tam stál ty jako uschlý datlovník.“

Město přede dveřmi bylo zalité zlatými a rudými barvami zapadajícího slunce. Když vyšli ven, Mazena potěšil teplý vzduch na pokožce a zaskřípání písku pod nohama. Lehký vánek mu pročísl vlasy a on si slastně povzdechl. Ruce se mu chvěly o něco méně.

Obrátil se k cizince. „Děkuji, že jsi mě zachránila, eh…“

„Jsem Lajla.“ Sklonila hlavu a tázavě se na něho podívala.

Trvalo okamžik, než si uvědomil, že jí vlastně ještě neřekl, jak se jmenuje. „Júsuf.“ Bylo to první falešné jméno, které ho napadlo. „Tisíc požehnání, Lajlo. Kdyby ses nezajímala o to, co se děje, nejspíš bych přišel o život.“ Založil si ruce na hrudi a ohlédl se na opuštěnou modlitebnu. „Myslíš, že to byla džinka?“

„Sotva to mohl být někdo jiný.“ Zvedla obočí. „Jsi lovec, Júsufe?“

Takhle otevřená otázka ho vyvedla z míry. Lovec? On? Při samotném pomyšlení na něco takového se mu podlamovala kolena. „Ne! Nejsem žádný vrah!“

Vrah. Tohle město bylo plné zabijáků – mnoho lupičů a lovců vraždilo džiny pro peníze nebo ze zábavy –, ale vlastně osobně znal jediného vraha. Vzpomněl si na okamžik, kdy dnes viděl svého bratra potřísněného stříbrnou krví. Svého bratra, který se vrátil dřív, než ho očekával.

Myslel sis, že mi unikneš, řekla mu džinka. Ale já znám tvou krev. Kdyby mi nezbylo nic jiného, vystopovala bych tě až na samotný kraj světa.

Lajla se usmála. „Nemyslela jsem, že bys byl přímo vrah. To bys byl hodně neschopný vrah.“

Mazen se zamračil. „Byl jsem posedlý.“

Lajla se jen zasmála, jako by právě řekl něco velmi zábavného. Pak se otočila a odcházela.

Mazen vykročil za ní. „Počkej! Mohu udělat něco, čím bych vyjádřil svůj vděk? Možná bych tě mohl doprovodit domů, nebo… ach.“ Odmlčel se, když si vzpomněl na to, proč dnes vlastně do města šel.

Lajla se obrátila. „Ach?“ opakovala po něm.

„Když se tohle všechno stalo, byl jsem právě na cestě za jedním člověkem v súku. Je to vypravěč jménem Rúba.“ Podíval se na oblohu, kde slunce pomalu mizelo za střechami budov. Brzy se bude muset vrátit do paláce, aby se sešel s jedním z otcových hostů; neměl čas potulovat se ztracený v súku. Ale představa, že musí sedět před sultánem a držet tohle všechno v tajnosti…

„Tak jdeme,“ zavelela Lajla a znovu vykročila.

„Kam chceš jít?“

„Za Starým Rúbou.“ Ohlédla se přes rameno. „Snaž se se mnou držet krok, Júsufe.“

Mazen zaváhal. Byl vyčerpaný a ze všeho nejraději by zapomněl na všechno, co se toho dne stalo. Zároveň se ale nechtěl s Lajlou rozloučit. Zachránila mu život. A navíc ani nevěděla, kdo je, takže měl konečně příležitost mluvit s někým, kdo by na něho neměl předem názor, daný jeho pověstí. Kdo ví, kdy se mu zase naskytne taková příležitost?

Možná by mohl tento den přece jen přinést něco dobrého.

Vykročil za ní.

k

Když se nyní vracel zpátky do súku, bylo celé místo tišší, jako by s sebou příchod soumraku přinášel ospalost. Obchodníci tu se svými stánky stále ještě zůstávali, ale pohybovali se pomaleji – v dřívějších hodinách připomínali spíš nepřetržité vlnobití na útesech, zatímco nyní působili jako dlouhé, pomalé vlny na pláži. Daleko větší část nakupujících se nyní soustředila ve stáncích s občerstvením uprostřed súku, odkud se vzduchem nesly kořeněné vůně pečeného masa a smaženého těsta.

Mazen takovému útoku na své smysly nedokázal odolávat, protože mu v žaludku začalo kručet hlady. Lákavé vůně mu připomněly, že od iftaru pořádně nejedl a jeho ranní pokrm se skládal z oliv a hummusu. Ze všech sil se snažil nemyslet na to, jak prázdný žaludek má, když ho Lajla bez varování zatáhla ke stánku, kde se na pultu vršily pláty rozemletých sušených meruněk.

Hustá pasta byla srolována do různých velikostí. Jeden z mužů za pultem prodával zákazníkům, zatímco druhý velké pláty řezal na proužky, aby se daly pohodlně jíst. Lajla se protlačila mezi lidmi, stojícími v dlouhé frontě, a mávla na prodavače. Mazen žasl nad důvěrným způsobem, jakým spolu mluvili, když se k sobě naklonili a mluvili tiše, jako by si vyměňovali nějaké zakázané informace. Když domluvili, vrátila se Lajla se svinutým proužkem, který Mazenovi podala.

„Sice to žádné pořádné jídlo není, ale aspoň ti pak nebude tolik kručet v břiše.“ Když se na ni Mazen zvědavě podíval, odvrátila pohled a dodala: „Měla jsem pro majitele stánku zprávu. Dlužil mi za ni laskavost. Rozhodla jsem se, že si ji vyzvednu ve formě zákusku.“

Mazen se usmál. „Nemusela jsi kvůli mně přijít o laskavost. Děkuji.“

Lajla pokrčila rameny a pokračovala v chůzi. Mazen přidal do kroku, aby jí stačil. „Takže ty jsi posel, ano?“ Utrhl si kus plátku a zakousl se do něj. Byl překvapivě sladký a příjemně se žvýkal.

Lajla přikývla a zabočila do hlavní uličky súku. „Přesně tak. A co ty? Ve které čtvrti pracuješ?“ Otázka sice zněla nenuceně, ale Mazen už mluvil s tolika chytrými šlechtici, že bezpečně poznal, když se někdo snaží získat informace.

Před očima se mu začal odvíjet příběh. Júsufův příběh. „Pracuji jako písař pro jednoho vysoce postaveného šlechtice.“ Skromně se usmál. „Obávám se, že ti o jeho korespondenci nemohu říct nic bližšího. Je to všechno tajné.“

Lajla naklonila hlavu na stranu. „A proč chodí písař do súku a hledá vypravěče?“

Mazen si nacpal do úst další kus dezertu, polkl a řekl: „Je tak zvláštní, že se člověk nevěnuje jen své práci, ale chce zažít i něco jiného?“

Nebo chce najít svobodu za zdmi vlastního domova? Tenhle dodatek už si nechal pro sebe.

Lajla našpulila rty. „Samozřejmě není. Jen jsem nikdy nepotkala dospělého muže, který by ve svém volném čase vyhledával vypravěče.“

Mazen se zasmál. „Dokud jsem nepotkal tebe, tak jsem nepoznal nikoho, kdo by se po hlavě vrhal do temných domů, aby zjistil, jestli se někomu cizímu něco nestalo.“

Nejdřív Mazenovi připadalo, že to musela být hra stínů, ale pak si uvědomil, že se Lajla po jeho slovech opravdu začervenala. Když promluvila, zněl její hlas tiše. „Máš štěstí, že jsem to chtěla zjistit.“

„To tedy mám. A nikdy ti za to nepřestanu být vděčný.“

„Pozor na to slovo, Júsufe.“ Usmála se. „Nikdy je velice dlouhá doba na to, abys byl něčím dlužníkem.“

Zničehonic se zastavila a ukázala před sebe. Mazen polkl poslední sousto meruňkové pochoutky a podíval se na místo, k němuž dorazili. Konečně se zastavili před stánkem Starého Rúby, který byl podle napnuté zlaté plachty otevřen návštěvníkům. Bylo to strohé a prosté místo: pod jasně poznatelnou plachtou byl natažený jednoduchý koberec, nic víc. Na koberci se zkříženýma nohama seděl Starý Rúba se složitě vyřezávanou holí, položenou přes kolena. Mazen se s vypravěčem setkal v minulosti jen jednou, ale okamžitě poznal, že od té doby na svou hůl přidal nové řezby. To ho naplnilo nadšením – věděl totiž, že každý z těchto ornamentů znamená nový příběh, který Starý Rúba přidal do svého repertoáru.

Hůl sice byla pozoruhodná, ale vypravěč samotný byl ještě zajímavější; jako jediný v celém súku měl nevídanou barvu očí: jedno bylo dubově hnědé, druhé pískově zlaté. Jeho tvář byla vrásčitá jako zmačkaný pergamen a na bradě mu rostl stříbrošedý plnovous, který mu spadal až do klína. I když přes něj nebylo možné zahlédnout jeho rty, Mazen podle vrásek kolem očí poznal, že se usmívá.

„Ale to se podívejme, jestli to není Lajla! A tvou tvář už jsem také ně-kde viděl, mladý pane. Obávám se ale, že jsem nikdy nezaslechl tvé jméno.“

Mazena překvapilo – a potěšilo –, že si ho stařec pamatuje. Nedokázal se ubránit úsměvu. „Júsuf. Je mi potěšením tě znovu vidět.“

„Nápodobně, Júsufe.“ Stařec znovu obrátil svou pozornost k Lajle. „A co ty, Lajlo? Byla bys tak laskava a předala Dahlii můj vzkaz? Řekni jí, že přijímám pozvání na její představení zítra večer.“

Lajla se usmála. Nebyl to ten neupřímný výraz, jaký se jí objevil ve tváři dřív, ale jasný úsměv, který jí rozzářil oči. „Samozřejmě,“ řekla. „Vždycky je velká čest, když mezi nás přijdeš.“

Mazen zamrkal. „Máš pro dnešek nějaký zvláštní příběh?“

„To tedy mám! Strávil jsem několik měsíců shromažďováním příběhů beduínských kmenů z východních plání. Dnes večer se o ně poprvé podělím se svými posluchači. Jsou to příběhy Dhahábu.“

Mazen zalapal po dechu. Příběhy z Dhahábu! Jen výjimečně člověk slýchal vyprávění o městech džinů. Říkalo se, že jsou plná kouzel a mytických tvorů, které nikdo už celá staletí nespatřil.

Starý Rúba se zasmál. „Vidím, že taková vyprávění rád posloucháš, že, Júsufe?“

„Ano,“ přiznal Mazen s provinilým výrazem. „Doufal jsem, že je od tebe dneska uslyším dřív. Ale pak mi do toho něco… eh… vstoupilo.“

„Skoro to znělo, jako bys nevěděl, že každý příběh má svůj okamžik.“ Starému Rúbovi pobaveně zablesklo v očích. „Prosím, posaď se a poslouchej, jak stařec vzpomíná na legendy.“

Mazen žádné další přesvědčování nepotřeboval. Přikrčil se, aby vstoupil do vypravěčova stanu, a Lajla zůstala stát před vchodem. Starý Rúba nejdřív začal několika otázkami. Ví Mazen něco o ghúlech z Bílých dun? A slyšel už něco o Královně dun, která jim kdysi vládla?

S každou otázkou zněl hlas Starého Rúby o něco hlasitěji a výrazněji, až nakonec ke svému stanu přilákal poměrně velkou skupinu posluchačů. Kolem se shromáždili mladí i staří návštěvníci trhu, a jakmile je všechny utišil, začal: „Národe pouště, dovol mi, abych tě poučil! Budu vám vyprávět příběh o ghúlských požíračích kostí a jejich vládkyni, Královně dun. Bylo nebylo, dávno tomu…“

Mazen byl vydán na milost a nemilost příběhu v okamžiku, kdy se stařec poprvé nadechl. Připadalo mu, jako by se octl uprostřed bouře. Pod náporem slov sotva dokázal popadnout dech. Úplně ztratil ponětí o čase, a když vyprávění skončilo, na obloze blikaly hvězdy a uličky súku osvětlovaly rozsvícené lampy. Mazen se konečně probral. Starý Rúba ho přiměl zapomenout na džinku, na bratra i dnešní večerní setkání. Musel okamžitě vyrazit.

Když se vypravěče vyptal na místo zítřejšího představení a vyšel ze stánku, narazil na okraji sroceného davu na Lajlu.

„Unavený, Júsufe?“ Nakrčila obočí. „Měl jsi dneska pořádně dlou-hý den.“

Mazen potřásl hlavou. „Právě jsem si uvědomil, jak je pozdě. Mám totiž večerku.“

Lajla se zatvářila pochybovačně. „Aha,“ řekla jen.

„Uvidíme se zítra v Dahliině hostinci?“ Už se rozhodl, že udělá všechno pro to, aby tam mohl zítra být. Klidně bude předstírat nemoc a podplatí všechny strážce do posledního.

Lajla jen pokrčila rameny. „Možná.“

Její ledabylá odpověď ho trochu sklíčila, ale neměl čas, aby ji přesvědčoval. Ne když mu před očima zapadalo slunce. „Takže možná.“ Usmál se. „Bylo by mi ctí, kdybych s tebou ještě někdy mohl hovořit.“

Ještě jednou jí poděkoval a pak už rychlým krokem vyrazil zpátky ke své pozlacené kleci.

5

Loulie

V okamžiku, kdy Júsuf vyrazil pryč, se mu Loulie přilepila na paty. Do-spělý muž, který má nařízenou večerku? Tohle vypadá spíš na muže s tajemstvím. Přestože nebyl lovec, bylo na Júsufovi něco podezřelého a ona se rozhodla, že zjistí, co v tom vězí. Na jeho mlhavé výmluvy mu rozhodně neskočila a záhady nepřipadaly v úvahu  – ne po tom, co mu zachránila život.

„Nezapomeň, kdo z nás mu ten život opravdu zachránil,“ ozval se Kádir.

Loulie potlačila povzdech. Kádir už jí to vysvětlil. Zatímco trpěla následky kouzla džinky, vytrhl Kádir Júsufa z transu a přiměl ho, aby otevřel dveře a vpustil do místnosti sluneční záři, která – přinejmenším dočasně – džinku zaplašila. Než Loulie odešla z opuštěné modlitebny, vrátil se zpátky na místo na jejím rameni.

„A proč jsi mi nepomohl ty sám?“ zeptala se ho dřív, když spolu celou situaci probírali u stanu Starého Rúby.

„To jsem se měl odhalit před dalším džinem? Nikdy.“

„Mohla jsem zemřít.“

„A byla by to tvoje zatracená chyba, protože jsi mě odmítla poslouchat.“

A teď tu spolu kráčeli za Júsufem a doufali, že konečně zjistí, proč si ho vlastně džinka spletla s lovcem. Loulie v duchu vsadila na rodinné pouto.

Ušlapaná cesta chudinské čtvrti se postupně proměnila v ulici dlážděnou kočičími hlavami a místo chatrných domků ji začaly lemovat hranaté usedlosti s krásně tepanými bránami a okny s ozdobným mřížovím. Přepychovější vily měly několik poschodí a obklopovaly je oplocené zahrady. Jedna z nejokázalejších staveb měla dokonce dva balkony.

Loulie odtrhla pohled od nádherných budov zpátky k Júsufovi, který se chvatně pohyboval uličkami.

Tenhle člověk má rozhodně nějaké tajemství.

Právě ho následovala kolem nároží do obzvlášť úzké uličky, když si všimla muže, který v ní stál a opíral se o zeď. Zastavila se. Když k ní zvedl oči, sevřelo se jí hrdlo.

Omar bin Malik, sultánův nejstarší syn, si ji se zářivým úsměvem prohlížel.

Když se pohnul, vypadalo to, jako by se třpytil. Loulie si na jeho prstech všimla stříbrných prstenů a opasku s dýkami u pasu. Připadalo jí, že ve slabém světle se hrozivě leskne i jeho náušnice – srpek měsíce, zakřivený kolem ucha.

Loulie se nenechala jeho úsměvem zmást. Přestože se o Omaru bin Malikovi říkalo, že má velké kouzlo osobnosti, byl to v první řadě lovec. A nebyl to ledajaký lovec – byl Králem čtyřiceti loupežníků, nejproslulejších pouštních zabijáků džinů.

Opatrně si ho prohlížela a pozorovala rysy, které zatím vždy zahlédla jen na dálku. Olivová pokožka, oči mandlového odstínu, nakrátko ostříhané vlasy a zářivý úsměv, který si ovšem z nějakého důvodu nenašel cestu do jeho očí.

Na okamžik ji napadlo, že bude předstírat naivitu, ale pak raději vsadila na pokoru.

Padla na kolena. „Vznešený princi!“

Muž se zasmál. „Jsem to já osobně.“

„Je mi ctí, pane.“ Snažila se ovládnout chvění, když k ní vykročil. Přímo před sebou měla nejobávanějšího lovce v celé poušti, a přímo na rameni jí přitom seděl džin, kterého by během okamžiku zabil jen proto, aby si vylepšil skóre. Kádir naštěstí zmizel za jejím límcem mimo dohled.

„Předpokládám, že by mělo.“ Zastavil se před ní tak blízko, že viděla špínu na jeho botách. „Prosím, vstaň. Umažeš si šaty.“

Postavila se se vší hrdostí, jaké v tom okamžiku byla schopna. Nejstarší sultánův syn se na ni stále usmíval, ale obočí měl zvednuté tak vysoko, že při tom vypadal blahosklonně. Sáhl do jedné z kapes a vytáhl několik drobných měděných mincí. „Tady máš,“ řekl. „Za tvou námahu.“

Zamrkala. Opravdu si myslel, že je žebračka?

„Ah, ne, pane, jsem –“

„Trvám na tom.“ Zatřásl mincemi v dlani a se stejně arogantním úsměvem čekal, až si je vezme. Bude lepší, když se bude dívat přímo na něho, nebo skrze něho?

To nejlepší a zároveň nejhorší by bylo, kdybych mu jednu vrazila, pomyslela si podrážděně.

Nakonec se rozhodla, že se bude dívat skrze něho, a když se jejich prsty dotkly, snažila se neucuknout. Pustil mince, stáhl ruku a řekl: „Vrať se domů. Už se připozdívá, a v noci se po ulicích plíží nebezpečné věci.“

Naježila se nad tím, že jí očividně něco přikazuje, ale přinutila se přikývnout a obrátila se k odchodu. Ještě za ní zavolal: „Dávej si pozor na stíny. Rádi se v nich schovávají džinové.“

Loulie se otočila, ale princ se už vzdaloval ulicí s rukama v kapsách. Sama nevěděla, jak dlouho tam zůstala stát a čekala, až zmizí jeho stín, ale teprve o něco později si uvědomila, že se jí úplně ztratil Júsuf.

Mohla by použít kompas, aby znovu zachytila jeho stopu, ale – ne, na to bude dost času příště.

„Pojďme domů,“ řekla tiše.

„Ano,“ souhlasil Kádir. „Pojďme.“

Loulie vykročila směrem k Dahliině hostinci a padlo na ni vyčerpání jako těžká přikrývka.

k

Když se dostali domů, na noční obloze už se usadily hvězdy. Loulie si hodila do úst další pistácii a marně se pokoušela rozeznat známá souhvězdí. Po setkání s džinkou jen stěží dokázala přestat myslet na smrt své rodiny. Stínové džince se nějakým způsobem podařilo v jejích vzpomínkách zahlédnout vrahy a poznat je.

Zamračila se na oblohu. Nejspíš na ně narazila ještě před tím, než je Kádir pobil.

Kádir právě v tom okamžiku vydal zvuk, který měl nejspíš působit jako odkašlání, ale zněl spíš jako zasípání. „Nezapomeň tentokrát vejít do hostince zadním vchodem.“

Loulie si povzdechla. „Ano, ano,“ řekla. Obrátila svou pozornost k hostinci, nevýrazné patrové budově s chatrnou střechou, celou nakřivo. Z nízkého lešení visely lucerny osvětlující zaprášená prosklená okna. Loulie přes ně sotva viděla opilé hosty, kteří uvnitř křičeli a zpívali. Právě začínalo chladné roční období, což znamenalo, že Dahlia právě dostala novou zásilku vína – a to byl vždycky dobrý důvod k oslavám. Loulie nepochybovala, že se muži uvnitř opíjejí do bezvědomí.

„Nedělej stejnou chybu jako posledně.“ Loulie se po Kádirovi ohnala, ale on nemilosrdně pokračoval. „Říkala jsi: ,Tuctové holky, jako jsem já, si nikdo nevšimne.‘ A pak jsem toho muže musel kousnout.“

Byla ráda, že se Kádir nachází ve své ještěrčí podobě, protože by si z ní jinak utahoval kvůli ruměnci, který se jí vehnal do tváře.

Džin už vylezl z vaku a podal jí klíč, který potřebovali k otevření zadního vchodu hostince. Loulie jím otočila v zámku a prošla skladištěm se sudy vína směrem k vnitřnímu schodišti. Ve vedlejší nálevně zesílily nespoutané hlasy tolik, že zaslechla útržky poezie. Přestože uměla lépe pracovat s penězi než se slovy, improvizované básnické souboje si vždycky užívala. Dnes ale byla příliš unavená, než aby zašla dovnitř. S Dahlií si popovídá až zítra.

Vystoupala po schodišti ke svým pronajatým pokojům, které byly ve stavu, v jakém je opustila. Uprostřed hlavní místnosti stál nízký stolek, u něhož s Kádirem podrobovali zkouškám magické předměty a společně jedli. U okna stála pohovka, na které ráda lehávala na slunci. Napravo se nacházely dlouhé police plné knih, které obsahovaly všechno od map přes povídky až po filozofické úvahy. Stěny byly pokryty sbírkou gobelínů zobrazujících pouštní krajiny a na podlaze ležely koberce – většinu jich koupila od beduínů, kteří je prodávali na madínském tržišti.

Bylo to pohodlné, známé a malé. Skvělé místo k odpočinku mezi zakázkami.

Loulie položila svůj vak vedle stolu a pohledem se zatoulala k jedinému předmětu, který v tomto domě patřil Kádirovi. Byl uložený v koutě a od dveří jej téměř nebylo vidět, ale na stěně mezi policemi byl zavěšený šamšír, který mu před několika lety koupila. Byla to jednoduchá, ale elegantní zbraň – ocelová čepel byla opatřena slonovinovým jílcem se záštitou, ozdobenou červeným drahokamem. Kádir jej nosil málokdy – když se musel spoléhat místo kouzel na zbraně, dával přednost luku, ale Loulie nikdy nelitovala, že mu šamšír koupila.

Byla to vůbec první věc, kterou džinovi pořídila z vlastních prostředků. Nikdy nezapomene na potěšené překvapení a netypicky široký úsměv, který měl ve tváři, když mu zbraň dala. Tyto úsměvy byly neuvěřitelně vzácné a Loulie se po každém z nich cítila jako nový člověk. Nezáleželo na tom, že šamšír většinu času sloužil jen jako výzdoba místnosti. Kádir si jej svým vlastním způsobem vážil, a to stačilo.

Loulie zavřela dveře, přešla místnost a ztěžka se uložila na divan pod oknem. „Doma. Konečně.“ Povzdechla si a protáhla se na polštářích.

„Klidně jsme mohli být zpátky mnohem dřív, ale ty jsi trvala na tom, že budeš po súku honit nějakého muže.“

Zvedla oči a sledovala, jak se nad ní Kádir ve své lidské formě tyčí. Jako obvykle se netvářil příliš spokojeně. „Pokud si správně vzpomínám, připletla se nám do toho pomstychtivá džinka,“ odpověděla.

Kádir se zamračil. „To, co jsi dnes udělala, bylo velmi nebezpečné.“

„Ano, já vím. Sám jsi mi to řekl nejméně tisíckrát.“

„Co jsi získala tím, že ses do té věci vložila?“

„Já jsem nezískala nic, ale ten muž alespoň nepřišel o život. I když…“ Posadila se a mávnutím si odhodila kučery z čela. „Říkala jsem ti, že se ta džinka zmínila o něčem zvláštním.“

Kádir se posadil na polštář u stolku. „Myslíš ty hrdlořezy v černém? To vůbec nic neznamená. Vrahové možná jen dávají přednost jisté barvě.“

Loulie se podívala z okna. V tuto noční hodinu byly ulice plné opilých mužů – včetně těch, kteří vycházeli z Dahliina hostince. Slyšela, jak ti poslední dole v nálevně buši do stolů, přičemž nahlas a falešně zpívají.

Ztěžka polkla. „Možná.“ Nedokázala se zbavit pocitu, že džinka jí chtěla říct něco opravdu důležitého. Loulie sledovala, jak vrazi jejího kmene umírají, ale bez ohledu na to, jak velkou dálku od toho okamžiku urazila, vzpomínek se nezbavila nikdy.

„Jsou mrtví, Loulie.“ Zatímco přemýšlela, pustil se Kádir do třídění jejich magických předmětů; nyní se jeho ruce zastavily a podíval se na ni. „Osobně jsem se o to postaral.“

Jeho přesvědčení sice otupilo napětí, které cítila v srdci, ale pořád se jej nezbavila. Přikývla a přešla ke stolku, aby mu pomohla s tříděním jejich zboží. Většinu jejich sbírky magických předmětů tvořily nenápadné věci: přesýpací hodiny s nekonečnou zásobou písku; zaprášené zrcadlo, v němž se odrážela tvář člověka, kterého majitel miloval nejvíc; šňůra korálků, které po promnutí vyluzovaly tichý uklidňující zvuk, jenž majitele ukolébal ke spánku.