STAR TREK: CODA, Book I

MOMENTS ASUNDER

Copyright © 2021 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2023 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2021 for Cover art by Stephan Martiniere

Copyright © 2023 for Czech cover layout by Jakub Schejbal

Copyright © 2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9466-7

Obsah

- ČÁST I.

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- ČÁST II.

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- ČÁST III.

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- DOSLOV

- PODĚKOVÁNÍ

- O AUTOROVI

Věnováno památce Davea Galantera.

Chybíš nám, Deete. A máme tě rádi.

HISTORIKOVY POZNÁMKY

(PŘED ZMĚNOU ČASOVÉ LINIE)

2376

• Kapitán Benjamin Sisko se vrací ze své pouti za bajorskými Proroky, kterou započal roku 2375 po skončení války s Dominionem. (epizoda Star Trek: Deep Space Nine: „Co po sobě zanecháš“)

• Bajor vstupuje do Spojené federace planet.

2377

• Kapitán Kathryn Janewayová a posádka hvězdné lodi Voyager, která před sedmi lety uvízla v kvadrantu Delta, se vrací domů na Zemi po cestě dlouhé 70 000 světelných let. (Star Trek: Voyager: „Dohra“)

2378

• Wesley Crusher doprovází Cestovatele, s nímž se učil rozvíjet a soustředit své potenciální schopnosti, na Tau Alfa C, domovskou planetu svého mentora. Tam se „znovuzrodí“ a sám se stává Cestovatelem.

2379

• Prezident Federace Min Zife, který se provinil prodejem ilegálních zbraní nezávislému světu Tezwa, jež následně způsobily milionové ztráty na životech, je tajně odstraněn z funkce skupinkou admirálů Hvězdné flotily za asistence kapitána Jeana-Luca Picarda. Picard však netuší, že Zife je následně zavražděn Oddílem 31.

• Shinzon, Picardův klon, původně vytvořený, aby kapitána nahradil coby romulanský špion uvnitř Hvězdné flotily, se po převratu zmocní vlády nad Romulanským hvězdným impériem. Plánuje zaútočit na Zemi, a ochromit tak Federaci. Picard a Enterprise ho však zastaví. Mezi Federací a Romulany jsou obnoveny diplomatické vztahy. (film Star Trek: Nemesis)

• Kapitán William Riker se ujímá velení lodi U.S.S. Titan. Jeho manželka, komandér Deanna Troi, se k němu přidává v roli hlavní lodní poradkyně a specialistky na první kontakty. (román Star Trek: Titan: Mezi dvěma světy)

2380

• Picard si bere Beverly Crusherovou za manželku. (román Star Trek: Nová generace: Větší než pouhý součet)

• Během borgského vpádu admirál Kathryn Janewayová obětuje vlastní život při obraně Federace. (román Star Trek: Nová generace: Před zneuctěním)

2381

• Borgové zahajují rozsáhlou invazi do prostoru Federace, při němž je zničena řada planet a miliardy bytostí přicházejí o život, než se Hvězdné flotile podaří zvítězit a natrvalo ukončit hrozbu ze strany Společenstva. (románová trilogie Star Trek: Volání osudu)

• Během invaze se Ezri Dax, sloužící jako druhá důstojnice na U.S.S. Aventine, ujímá velení lodi poté, když jsou kapitán a první důstojník zabiti.

• Rikerovi a Troi se narodí dcera Natasha Miana, pojmenovaná na památku zesnulé členky posádky Enterprise a přítelkyně obou důstojníků ‚Tashy‘ Yarové a zesnulé sestry Aili Laveny, členky posádky Titanu. (román Star Trek: Titan: Přes dravé moře)

• S dopomocí nezvyklých spojenců se podaří zvrátit smrt admirála Janewayové. Ta následně přebírá velení nad Projektem uzavřeného kruhu, v rámci něhož jsou Voyager a jeho doprovodná flotila pověřeny hlubším průzkumem kvadrantu Delta. (román Star Trek: Voyager: Nekonečný příliv)

• Picardovi a Crusherové se narodí syn René Jacques Robert Picard. Chlapce pojmenovali po Picardově synovci Reném, který uhořel při požáru roku 2371, bratru Robertovi a po prvním manželovi doktorky Crusherové, Jacku Crusherovi. (film Star Trek: Generace a román Star Trek: Volání osudu – Ztracené duše)

• Po borgské invazi přebírá Sisko velení lodi U.S.S. Robinson.

2382

• Admirál Janewayová společně s posádkou Voyageru dopomůže mimozemskému druhu Edrehmaiů vydat se na náročnou cestu mimo naši Galaxii. Společně odlétají z kvadrantu Delta neznámo kam.

• Andor vystupuje z Federace v návaznosti na problémy souvisejícími se závažnou reprodukční krizí postihující jeho obyvatele.

2383

• Breenské a tzenketské lodě napadnou a zničí stanici Federace Deep Space 9. O život přichází přes tisíc lidí.

2384

• Pět let poté, co se android Dat obětoval, aby zachránil Picarda, je „znovuzrozen“, když je mu paměť extrahována z mysli jeho bratra, androida B-4, a přenesena do nového umělého těla vytvořeného Noonianem Soongem. Datova dcera Lal je rovněž opravena a reaktivována.

2385

• Deep Space 9 (II), nová stanice Federace, je uvedena do provozu a umístěna stejně jako její předchůdkyně poblíž bajorské červí díry. Při slavnostním otevření je spáchán atentát na prezidentku Federace Naniettu Bacco. Prozatímním prezidentem je jmenován člen Rady Federace Ishan Anjar z Bajoru.

• Julian Bashir navzdory rozkazům Hvězdné flotily a dočasného prezidenta Ishana vyvíjí lék schopný zastavit andorianskou reprodukční krizi. Dokáže to s dopomocí kapitána Dax. Oba jsou následně uvězněni.

• Je odhalena zločinecká minulost prozatímního prezidenta Ishana. Andor znovu vstupuje do Federace. Prezidentské volby vyhrává andorianská zhen a uděluje Bashirovi a Dax milost.

2386

• Při průzkumu Odysseova průsmyku narazí Picard a Enterprise na masivní zbraň, kterou neznámý mimozemský druh sestrojil na základě prototypu „požírače planet“ a poslal ji zpět v čase z konce pětadvacátého století. Při zkoumání počítačových systémů zbraně objeví nadporučík Taurik informace o budoucích událostech, které nesmí prozradit. Je vyslechnut Úřadem pro časová vyšetřování a zavázán k mlčenlivosti v souladu se Základní časovou směrnicí.

• Picard a Enterprise objeví zbloudilou planetu mimo jakoukoli soustavu uvězněnou v sérii náhodných skoků napříč dimenzemi a časovými rovinami. Zde se posádka setkává s alternativní verzí U.S.S. Enterprise NCC-1701-D z reality, v níž Picard nepřežil zajetí a asimilaci Borgy.

• Novinářka Ozla Graniv s pomocí Juliana Bashira a Data odhalí kompletní historii Oddílu 31 a dokumenty týkající se nelegálních aktivit sahajících přes dvě století do minulosti. Všichni známí agenti Oddílu 31 jsou dohledáni a zatčeni. Picard je spojován s vraždou prezidenta Mina Zifeho, kterou organizace spáchala v roce 2379.

2387

• Kapitán Picard, zbavený obvinění souvisejících s odhalením Oddílu 31, se připravuje na návrat Enterprise do Odysseova průsmyku, aby zde pokračoval v průzkumné misi.

A NYNÍ…

ČÁST I.

ZKÁZA ČASU

1

Stejně jako mnoho jiných světů, které na svých cestách spatřil, byl i tento mrtvý. Kdysi kypěl životem, ten se však vytratil před nespočtem tisíciletí.

Když býval Cestovatel mnohem mladší a teprve se učil ovládat své nové schopnosti, vydal se na tuto planetu, aby pozoroval civilizaci, která ji nazývala domovem. Její společnost byla mírumilovná, rozvíjela umění a vědy, oplývala divy a zázraky. S vášní, s jakou zkoumala hvězdy nad sebou, studovala a poznávala i svět kolem sebe a v každém jedinci. Nikdy nezjistil, co nakonec tento svět dovedlo k zániku, ani kdy přesně k němu došlo. Stejně jako řada dalších podrobností týkajících se této planety zůstával i konečný osud jejích obyvatel zahalen tajemstvím a vzdoroval všem snahám vynést pravdu z temnoty na světlo.

Ačkoli místní vymřeli a obrátili se v prach již dávno, stále se zde držel život. Dokázal jej vycítit – měl podobu niterných impulzů dotýkající se samé hranice jeho vnímání, přesto tu byl. Život ve své nejzákladnější, prapůvodní podobě. Časem se snad jednoduché aminokyseliny, které dokáží přežít dostatečně dlouho, aby vytvořily první mikroskopické bílkoviny, budou dále vyvíjet a utvářet jiné, vyšší formy života. Za další miliardy let by z tohoto světa mohla vzejít nová civilizace. Pak, představoval si Cestovatel, by se celý cyklus snad dokonce zopakoval, stejně jako se vracel na nesčetných světech v tomto vesmíru i mimo něj.

Taková byla povaha života i času.

Ze všech sil se snažil bojovat s narůstající únavou, která na něj doléhala, věděl, že si může oddechnout jen na chvíli. Dříve nebo později ho jeho pronásledovatelé – ať byli kýmkoli nebo čímkoli – najdou. Veškerý odpočinek, který si zde dopřeje, bude velice krátký, než se znovu pustí do boje. Ani teď, na tomto místě si Cestovatel nemohl dovolit marnit čas. Čas se totiž v mnoha ohledech stal jeho úhlavním nepřítelem.

Půda, na níž stál, byla dokonalým obrazem zkázy, očividně se nijak významně nezměnila od chvíle, kdy neznámá civilizace před dávnou dobou zanikla a rozpadla se v prach. Viděl, kde písek celá tisíciletí drolil skalní a geologické útvary na kousíčky, které pokrývaly krajinu ve všech směrech. Zasněžené hory v dálce napovídaly, že vody je zde stále dost. Jeho vytříbené smysly mu prozradily přítomnost nedalekého podzemního pramene. Cestovatel si upravil popruh obnošené plátěné brašny – zbytečného zavazadla, materiální připomínky minulého života – popotáhl si ji výš na rameno a vydal se po zvuku.

Prohlubeň u paty velkého skalního útvaru vystupujícího z půdy zaplavila voda. Poklekl vedle tůňky a nabral si tekutinu do dlaní. Teprve když ji přiložil ke rtům, si uvědomil, jak je studená. Než ji ochutnal, poznal, že není otrávená, a vychutnával si osvěžení, které přinášela. Vlnky, jež na vodě rozvířil, se vytrácely a Cestovatel se sklonil blíž, aby si prohlédl odraz na hladině. Kdy naposledy spatřil vlastní tvář?

Wesley Crusher pozoroval hluboké vrásky na své tváři; či alespoň na těch částech obličeje, které nezakrýval plnovous, dnes spíš šedivý než hnědý, jak si jej pamatoval z minulosti vzdálenější, než jak ji v duchu vnímal. Totéž platilo o jeho vlasech, které mu spadaly přes uši a čelo až na ramena zahalená obnošenou tmavou koženou bundou. Bezmyšlenkovitě si jednou rukou prohrábl husté kadeře, jejichž světlá barva pouze přispívala k tomu, že vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl. Ať už byl jakkoli starý.

Už dávno přestal podobným malichernostem věnovat pozornost, jelikož na jeho současnou existenci neměly valný vliv. Z určitého hlediska uplynulo od chvíle, kdy započal svou pouť, přes čtvrt století. Z jiného úhlu pohledu opustil život obyčejného smrtelníka před pouhým okamžikem. Obojí bylo stejně platné, podobně jako nezměnitelný fakt, že ho cesty zavedly miliony let do minulosti i budoucnosti. Ať už vnímal délku svého života jakkoli, ať už by použil k jeho měření sebenepatrnější časovou jednotku, pamatoval si každý jeho aspekt. Cítil se stejně mladý a plný naděje a elánu jako na počátku, ale zároveň ho každá částečka jeho bytosti bolela tíhou plynoucího času. Silou myšlenek dokázal Wesley veškeré neblahé pocity zahnat, přesto si dobře uvědomoval, kolik úsilí ho to stojí.

Že by ho čas konečně dohnal? Jak dlouho dokáže ještě cestovat? Nebyl si jistý. Dnes víc než kdy jindy zde sehrávaly svou roli faktory, v jejichž světle se jeho otázky zdály mnohem závažnější. Navzdory schopnostem, které si během svého zvláštního, ale neobyčejného života osvojil, přehled o budoucích událostech získal až během svých nedávných cest. Jak věděl z lekcí, které mu poskytl jeho mentor i instruktoři na Akademii Hvězdné flotily ještě za života, který dávno opustil, bylo podobné vědění z těch či oněch důvodů nebezpečné. Wesley si vždy dával pozor, aby se nenechal zlákat znalostí budoucnosti, a ovlivnil tak svá rozhodnutí a činy. To představovalo příliš velké riziko v měřítku, jaké téměř nedokázal rozumově uchopit. Pravidla cestování časem, jež ve svém předchozím životě respektoval, byla téměř naivní, jelikož si je stanovily bytosti zcela neschopné plně pochopit důsledky, které byly v sázce, alespoň však vycházela ze snahy nikomu neuškodit. Jejich filozofickou podstatu přenesl i do zásad, na jejichž základě nyní sám cestoval vesmírem.

Ukázalo se, že na nich záleží jen velmi málo.

Když Wesley kráčel pustým terénem, všiml si, že skalní útvary, které ho obklopují, jako by se zvětšovaly a přibližovaly. Přestože věděl, kam míří, nemohl se ubránit pocitu, že ho skalní ochozy po obou stranách vedou vlastním směrem. Vzpomněl si, že podobné pocity zažíval i při svých předchozích návštěvách tohoto světa, a pokaždé přemýšlel, jestli jde jen o náhodný jev, nebo promyšlený záměr. Byla to jen další z mnoha záhad spjatých s tímto místem, které se mu nikdy nepodařilo odhalit.

Mezi skalami se zjevila průrva a Wesley si s každým krokem stále více uvědomoval tichý, neodbytný kvílivý tón, který se nesl vzduchem. Když se vynořil na další planině, zvuk už ignorovat nedokázal. Zdálo se mu to, nebo byl pronikavější a intenzivnější, než si pamatoval z poslední návštěvy?

Snažil se všudypřítomné hučení ze všech sil potlačit a upřel pohled na ruiny mrtvého města, které se rozprostíraly do všech směrů vyprahlé pláně. Místo, kam dorazil, ho přivedlo téměř do středu starobylé, opuštěné metropole a umožnilo mu obdivovat fascinující směsici formy a funkce, technické zručnosti a umělecké představivosti, kterými se město honosilo. Nepřestávalo ho udivovat, že lidé natolik zruční a schopní postavit tak úžasnou věc se z nechali smést z povrchu zemského. Z jejich výdobytků zbylo jen to, co ještě nepodlehlo živlům a neúprosnému běhu času. Co po nich zůstalo, se však stalo němým svědectvím dovednosti a krásy.

A pak tu byl artefakt.

Podivná stavba, zahalená rouškou tajemství, mnohem záhadnější než osud vyhynulých obyvatel této planety, se zdála být cizí i zde, stejně jako kdekoli jinde, kam se kdy Wesley vydal. Stála osaměle uprostřed ruin nedaleko středu mrtvého města. Zbytky dávné architektury se tyčily kolem něj jako stráž a naznačovaly, že artefakt má zaujmout mysl, ne být obdivován pro svou krásu. Asymetrický elipsoid, usazený na pokraji vyprahlé mrtvé půdy, vypadal jako vytesaný ze skály, ačkoli Wesley nedokázal určit jeho přesné složení ani s pomocí svých schopností. Rovněž pokusy určit jeho stáří vyšly vniveč. Záznamy z prvního setkání Hvězdné flotily s objektem naznačovaly, že jeho vznik a umístění předcházely vzniku života na tomto světě o miliardy let. To znamenalo, že tu pravděpodobně stál dávno předtím, než se na světech v této galaxii vyvinul život, ale veškeré následné snahy o jeho prozkoumání a pochopení narazily na tentýž problém. Wesley se postavil přímo před něj a nahlédl do otvoru v jeho středu, který mu na chvíli umožnil spatřit další trosky města. Kromě vědců a výzkumníků Federace, kteří ho používali k pozorování dávných událostí – a ještě vzácnějších případů, kdy jím někdo skutečně prošel, aby využil jeho ohromujících schopností –, tu spočíval mlčky.

Stejně jako po většinu své existence čekal Strážce věčnosti, až mu bude položena otázka.

„Strážce,“ oslovil ho Wesley a přimhouřil oči, zatímco si časový portál prohlížel. „Slyšíš mě?“

V reakci na jednoduchý dotaz se elipsoid zevnitř rozsvítil a začal pulzovat září vyvolanou minerály či jinými materiály, které se vzpíraly všem pokusům o zkoumání a klasifikaci. Otvor se zamlžil a zaplavil vířícími barvami. Teď, když byl portál aktivní, Wesley pocítil úzkost, která ho sem přitáhla, spolu s nárůstem vln energie časového proudu doprovázející aktivaci portálu.

„Jsem Strážce věčnosti,“ pronesl hluboký baryton, který jako by se odrážel od okolních ruin a skalních útvarů. „Slyším tě, jako slyším všechny.“

Wesley pocítil nové výkyvy v proudu energie, již artefakt generoval. Byly mnohem silnější, než jaké zaznamenali vědci zkoumající jeho fungování, a instinkt mu napovídal, že jsou reakcí na něco, co Strážce vnímá jako nebezpečí. Vnější podněty, které jej ohrožují… odjinud.

„Útočí na tebe,“ konstatoval Wesley, neptal se. Cítil, jak se síly stupňují, jak na portál dorážejí. „Víš, o koho jde? Nebo o co?“

Strážce odpověděl: „Je to vše, co bylo, a vše, co kdy bude.“

„To mi hodně pomohlo.“

Ačkoli sem Wesleyho přivedly obrovské energie generované věčným portálem, přišel sem hledat i vlastní odpovědi. Hádal, že portál jako jeden z mála známých časových fenoménů roztroušených po celé Galaxii může přilákat jeho dosud neznámé pronásledovatele. Dokázal by mu poskytnout ochranu před tajemným nepřítelem? Vzhledem k tomu, že limity Strážcových schopností i pro Cestovatele zůstávaly mystériem, nemohl si být jistý. Přinejmenším se domníval, že časové rušení způsobené zjevným nepokojem uvnitř artefaktu by ho mohlo ochránit před odhalením a poskytnout mu čas na zjištění identity protivníka.

Můžeš utéct, připomněl si, ale neschováš se.

„Víš, jak dlouho už na tebe útočí?“ zeptal se.

Strážce, jehož vnitřní mechanismy stále pulzovaly energií, odpověděl: „Útok dosud nezačal. Útok trvá od nepaměti. Útok nikdy nezačne, a přesto bude pokračovat navěky.“

Wesley zatnul zuby a zklamaně zavrtěl hlavou. „Co to má sakra znamenat? Jak ti mám rozumět?“ Strážcova záliba odpovídat v hádankách byla vyhlášená, mírnit ji bylo možné pouze, když jste mu položili přímé otázky týkající se jeho konkrétních schopností. Proč se tedy teď uchyloval k mlžení? Co mu unikalo? Možná starobylý portál netušil, co ho ohrožuje. Když o tom Wesley uvažoval, marně se snažil formulovat otázku, kterou by mu mohl položit a která by přinesla užitečnější odpovědi.

Počkat, projelo mu myslí. Co je to… Ne!

Něco teď bylo jinak. Ucítil náhlý nárůst energie, která se ze Strážce kaskádovitě valila ven, pouhý okamžik předtím, než barvy vířící uvnitř portálu zesílily svůj jas a změnily se v chaos. Byly dokonce extrémnější než ty doprovázející jeho rozrušení, jako by portál nyní mobilizoval veškeré síly, aby odrazil nový, zákeřnější útok, než jaký dosud zažil. Wesleyho zaplavil obrovský narůstající nápor, jako by se ocitl v divokých proudech povodně, která se valí odevšad a slévá se u Strážce. A utápí jej.

Není to voda! připomněl si v duchu. Ale čas!

Čas. Neúprosné, neústupné proudy, které se hromadí, poháněné dosud nepoznanými silami. Až dosud Wesley svým pronásledovatelům přímo nečelil. Nenaznačili mu ani svou totožnost, ani důvody, proč ho chtějí lapit. Jednoduše útočili, jako by je poháněl čirý vztek, on ale věděl své. Cítil jejich záměr i odhodlání, zvláště teď, když na něj dorážela beranidla samotného času.

Skrývalo se v tom něco víc. Wesley to cítil, pronikalo to jím, a dokonce i skrz něj se sílícími přívaly. Vnímal účel, záměr. Ať už to bylo cokoli, nechtělo to jen jeho. Wesley se nemohl zbavit dojmu – či spíš absolutní jistoty –, že jeho dosud neviditelný nepřítel prahne po všem.

Ucítil první náznaky strachu, které se vynořily na okraji jeho vědomí. V tomto okamžiku jeho pozoruhodného života, po všem, co zažil, to byl pro něj téměř cizí pocit, a přesto ho nedokázal popřít. Co když nebude schopen zastavit nebo dokonce bojovat s tím, co si pro něj přijde? Co když…

Poprvé po delší době, než na jakou si pamatoval, Wesley Crusher zapomněl na všechno, čím se stal, a jeho mysl a emoce se soustředily na jedinou myšlenku, na jediného člověka, na němž mu záleželo nade vše a kterého možná nedokáže ochránit.

Mami.

2

U.S.S. Enterprise NCC-1701-E

2387

„Wesley?“

Beverly Crusherové se před očima mihnul obraz jejího syna, nebo alespoň někoho, o kom si byla jistá, že jím musí být. Pak vše opět zmizelo v náhlé závrati a lékařka ztratila rovnováhu. Rychle natáhla ruku, aby se něčeho přidržela, a opřela se o blízké lůžko pro pacienty.

„Doktorko? Děje se něco?“

Hlas, který ji oslovil, zněl tiše a vzdáleně, nedokázal proniknout zvoněním v jejích uších. Crusherová, stále opřená o lůžko, ucítila, jak se jejího předloktí dotýká ruka, a uvědomila si, že ji musí držet její pacient. Zrak se jí začínal projasňovat, závrať ustupovala. Barevné skvrny nabývaly zřetelnějších tvarů, včetně té velké přímo před ní. O pár sekund později se spojily v pozemšťana se světlými vlasy, poručíka Bryana Regnise. Důstojník bezpečnosti, který ještě před chvílí podstupoval lékařskou prohlídku, na ni zíral s výrazem očividného znepokojení.

„Doktorko Crusherová,“ ozval se další hlas. Lékařka se otočila a spatřila Tamalu Harstadovou, jak k ní přechází přes ošetřovnu Enterprise. Měla na sobě civilní oblečení a Crusherová se na okamžik podivila, proč je mladá lékařka na ošetřovně v době, kdy nemá službu. Za ní vyšel z jedné z ordinací, vyhrazených pro lékařský personál, doktor Tropp. Denobulanský lékař, který na lodi sloužil jako Beverlyin asistent, dohnal Harstadovou, a společně se zastavili u Crusherové. Jak bylo jeho zvykem, měl přes uniformu Hvězdné flotily přehozený modrý laboratorní plášť, jaký členové jejího týmu běžně používali.

„Co se stalo?“ zeptala se Harstadová poručíka Regnise, který se posadil a přehodil nohy přes okraj lůžka.

Regnis se na Crusherovou ostražitě zadíval, než odpověděl: „Nejsem si jistý. Doktorka mě právě skenovala a ptala se, jak se cítím.“ Poklepal na lůžko. „Pak už jen vím, že vypadala, jako by měla omdlít.“ Když si ji prohlížel, tvářil se ještě ustaraněji. „Jste si jistá, že vám nic není, doktorko?“

Crusherová se přinutila k úsměvu a přikývla. „Myslím, že ne, poručíku. Děkuji.“

„Diagnózu nechte na mně,“ poznamenal Tropp.

Nařídil poručíku Antoinette Mimouniové, jedné ze sester, které měly na ošetřovně službu, aby dohlédla na Regnise, pak odvedl Crusherovou z prostoru pro pacienty do ordinace. Harstadová se vydala za nimi. Jakmile se ocitli z dohledu a doslechu podřízených i pacientů, Tropp pokývl Crusherové, aby se posadila za stůl. Tehdy si všimla, že z kapsy laboratorního pláště vytahuje lékařský trikordér. Usmála se a uvědomila si, že Tropp ji prozřetelně odvedl z ošetřovny, aby mezi personálem a posádkou nepůsobil další rozruch v případě, že by jeho skenování odhalilo něco znepokojivého. Zatímco pracoval, Harstadová obešla stůl a Crusherová si znovu všimla, že na sobě nemá běžnou uniformy Flotily. Světlý top a béžové legíny kontrastovaly s lékařčinou tmavou pletí a ladily se zlatou čelenkou, kterou nosila, aby jí černé vlasy nespadaly do tváře. Díky tomu si Crusherová uvědomila, že její kolegyně v tuto hodinu na ošetřovně nemá co pohledávat.

„Co tady vůbec děláte, Tamalo?“ zeptala se jí. „Měla byste být na večeři s Geordim a pak zkoušet nějaký nový holoprogram, který našel. Východ slunce na Zetě Minor, nebo tak něco, ne?“

Harstadová se opřela o stůl. „Takový byl jeho plán, ale pořád je dole ve strojovně a vrtá se v jakémsi regulátoru nebo průtokovém senzoru nebo kdoví v čem. Rozhodla jsem se na něj počkat a dopsat při tom pár zpráv, které ještě nemám hotové.“ Naklonila se blíž a téměř spikleneckým šepotem dodala: „Malá rada: Nikdy si nic nezačínejte s hlavním inženýrem hvězdné lodi.“

„Ať už vám to dopadne jakkoli,“ dodala Crusherová, „rozhodně si neberte kapitána.“

„Čeká nás dovolená na planetě,“ povzdechla si Harstadová. „Vím určitě, že ho budu muset unést, abych ho dostala z lodi.“

„Základna jedenáct má jedny z nejhezčích pláží, jaké jsem kdy viděla. To je výhoda, když stanici postaví na planetě, a ne ve vesmíru. Mají tam bungalovy na kůlech nad vodou. Můžete se potápět do oceánu přímo z ložnice. Není nad to zaplavat si při měsíčku a nejbližší sousedy mít sto metrů daleko.“

„Co tím chcete říct, doktorko?“ pozvedla Harstadová pravé obočí.

„Že když to správně podáte, unášet ho vůbec nebudete muset.“

Chvilka nevážného klábosení stačila, aby se Crusherová rázem cítila lépe. Ať už se jí přihodilo cokoli, podle všeho to vyprchalo a zůstaly jen otázky, které jí teď její kolegové budou klást.

Zatímco Tropp přejížděl odnímatelným diagnostickým skenerem trikordéru nad hlavou Crusherové, Harstadová dál vyzvídala: „Už jste něco podobného zažila? V poslední době?“

Doktorka zavrtěla hlavou. „Ne. Nikdy.“ Uvolnila se, opřela a pocit neklidu vyprchal. Zůstaly jen otázky, co mohl Wesleyho obraz znamenat. „Vůbec jsem na něj před chvílí nemyslela. Alespoň ne vědomě.“ Její slova očividně vyvolala na tvářích obou jejích kolegů zmatené pohledy. Uvědomila si, že ji v ošetřovně pravděpodobně neslyšeli. „Omlouvám se. Na okamžik jsem…“ Odmlčela se a snažila se najít správná slova. „…živě viděla svého syna Wesleyho.“

„Hádám, že na něj myslíte často?“ pobídl ji Tropp. Vypnul skener, sevřel jej v dlani a studoval údaje z trikordéru. Crusherová si všimla jeho výrazu; jako většina Denobulanů nic nezastíral.

„Samozřejmě,“ odpověděla. Vzápětí mávla rukou, jako by chtěla své slovo vzít zpět. „Tedy nemyslím na něj každou chvíli, ale je to můj syn. Vzpomínám na něj pořád. Sám jste rodič, doktore. Víte, jaké to je.“

Tropp se usmál a tvář jako by se se mu protáhla, nijak se nesnažil skrýt zjevnou hrdost. „To vskutku jsem. Osm dětí, třicet čtyři vnoučat a tři pravnoučata.“ Zastavil se, zadíval se kamsi daleko za Crusherovou a zvedl prst. „Třicet pět vnoučat. Nejnovější přírůstek jsem ještě nepoznal, a čím jsem starší, tím je někdy těžší mít o všech přehled.“

„Jen vás poslouchám, a už se cítím unavená,“ poznamenala Harstadová.

Její slova vyvolala u všech tří lékařů smích. Tropp pak zaklapl trikordér a vrátil ho do kapsy laboratorního pláště. Ruku v ní nechal a druhou schoval do druhé kapsy. Úsměv mu zmizel a nahradil ho opět výraz profesionálního zájmu.

„Kdy jste naposledy svého syna viděla?“ zajímal se.

Crusherová odpověděla: „Při té záležitosti s Datem a planetou strojů ve středu Galaxie.“

Wesley a jeho mentor, Cestovatel, vyhledali pomoc Enterprise poté, co narazili na obří stroj, který ničil celé sluneční soustavy. Ostatní Cestovatelé ze strachu před mocí stroje uprchli a Wesleymu nezbylo než se obrátit s prosbou o pomoc na lidi, kterým důvěřoval nejvíc. Společně s Datem a Picardem stroj přesvědčili, aby upustil od cíle zničit subprostor, a tím i cestování a komunikací nadsvětelnými rychlostmi, čímž si připravoval půdu pro likvidaci všech živých bytostí v Galaxii. Po skončení krize se Wesley vrátil k cestování vesmírem, který byl nyní jeho domovem. Bez možnosti komunikace s ním Crusherová nemohla tušit, co dělá nebo jak se cítí; mohla jen doufat, že se jednoho dne vrátí.

„Zdávají se vám o něm někdy sny?“ ptala se dál Harstadová.

Crusherová vzdychla a zavrtěla hlavou. „Na žádné si nevzpomínám. Ať už se ale jednalo o cokoli, nikdy jsem nic podobného nezažila. Ani nevím, jak to popsat, bylo to ale velmi intenzivní. Jako denní snění, ale mnohem hlubší, a zároveň nejasné a neurčité.“ Zavřela oči a dotkla se špičky nosu. „Možná jsem jen unavená. Byl to… inu, dlouhý rok. Že ano?“

Harstadová poklepala na stůl. „Už zase klade řečnické otázky. To bude dobré znamení. Nebo ne?“

„Sken nezjistil žádné abnormality,“ souhlasil Tropp a našpulil rty. Po chvíli dodal: „Rád bych ale pro jistotu provedl podrobné vyšetření.“ Jako by očekával lékařčin protest, vytáhl pravou ruku z kapsy a pozvedl ji. „Můžeme je provést, až propustíme dnešní pacienty. Nikdo nepřišel kvůli ničemu vážnému a ošetřovna bude do třiceti minut prázdná. Mohlo by to dokonce vylepšit posádce morálku. Uvidí, jak je hlavní lékařka vystavena týmž mukám, jakým podrobuje je.“ Na tvář se mu vrátil široký úsměv, kterým Crusherovou ujistil, že pouze žertuje.

„Stačí, když donutím kapitána podrobit se pravidelné prohlídce.“

Crusherová věděla, že nemá smysl se s Troppem hádat. Byl stejně neodbytným lékařem jako ona a ne nebral jako odpověď, pokud šlo o něco nezvyklého. I když byla v pokušení pustit celou záležitost k vodě, zdravý rozum jí velel, aby ho nechala vyšetření provést. Když nic jiného, vyloučí všechny zjevné fyziologické či neurologické poruchy.

„Vyhrál jste,“ zvedla ruce, jako by se vzdávala. „Odevzdávám se do vaší laskavé péče, doktore.“

Tropp vypadal, že je s její odpovědí spokojen, a přikývl. „Dobrá tedy. Postarám se o naše zbývající pacienty. Byl bych raději, kdybyste vyčkala tady v ordinaci. Pro případ, že by došlo k další… události.“

„S tím vám mohu pomoci,“ nabídla se Harstadová. „Mám ještě trochu času, a kdyby mě Geordi hledal, může tu počkat, než skončíme.“ Vyměnila si s Crusherovou spiklenecký pohled. „To ho odnaučí nechávat dámu čekat.“

Crusherová přikývla: „Určitě.“ Vstala z křesla a podala si z okraje stolu padd. Obsahoval její vlastní zprávy, které mohla při čekání na Troppa aktualizovat. „Prosím, omluvte se za mě poručíku Regnisovi.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Tropp. „I když předpokládám, že ne–“

Doktora přerušil zvuk lodního interkomu, v němž se ozval hlas Hailana Casmira, civilního vychovatele a vedoucího lodního střediska péče o děti.

„Vzdělávací středisko doktorce Crusherové.“

Crusherová se nejprve instinktivně podívala na displej chronometru na rozhraní svého stolního počítače. Ztratila snad pojem o čase a zapomněla vyzvednout Reného ze školy? Chronometr ji ujistil, že tomu tak není, což v ní vyvolalo zcela novou úzkost. Poklepala na komunikátor připevněný na tunice uniformy.

„Tady Crusherová. Co se děje, pane Casmire?“

V Argelianově hlase se odrážely obavy, když odpovídal: „Velmi se omlouvám, že vás obtěžuji, doktorko, ale jde o Reného. Před chvílí začal plakat. Snažili jsme se ho uklidnit, ale nedá se utišit. Mohla byste –“

„Hned jsem tam.“

3

Z otvoru ve Strážcově středu, který se nyní proměnil ve vír pulzujícího duhového světla, vytryskla další vlna časových poruch. Hluk stěží udržitelného chaosu byl natolik hlasitý, až Wesley s čím dál větším odporem odvracel tvář. Zdálo se mu to, nebo se prastarý časový portál opravdu chvěl pod náporem čehosi neznámého?

„Strážce!“ vykřikl a přes narůstající hluk sotva slyšel vlastní hlas. „Co se děje?“

„Začíná bitva,“ odpověděl artefakt. „Končí bitva. Je odvrácena. A začíná znovu.“

Wesley zavrtěl hlavou nad Strážcovou nezdolnou vytrvalostí zůstat záhadný. Právě v této chvíli to bylo obzvlášť nepraktické.

Jak měl pochopit, co portál zakouší, natož mu pomoci v boji proti neznámému útočníkovi, když nesmrtelný stroj chrlil pouze hádanky?

Možná právě v nich se skrývá klíč.

Co když se mu Strážce snažil nabídnout nápovědu nebo informaci v naději, že ho přiměje mu pomoci? Možná mu útok, jemuž byl vystaven, v podrobnější odpovědi bránil. Bylo možné, že portál směřoval všechny své síly na obranu proti útoku a zbývalo mu jen málo prostředků, pomocí nichž dokázal komunikovat, či snad žádat o pomoc? To by do jisté míry dávalo smysl, usoudil Wesley. Ale co mohl dělat?

Soustřeď se, přikázal si. Soustřeď se na Strážce.

Obrátil myšlenky do svého nitra, soustředil je a vytvořil z nich jedinou jednoduchou řadu interakcí, kterou mohl nasměrovat ke Strážci, osamělému bodu stability ve stále se zvětšující bouři zuřícího chaosu. Postupoval vpřed, pronikal hlouběji do chaosu a až tam, kde si byl jistý, že se dokáže téměř dotknout ostrova vědomí představující identitu časového portálu.

Jsem Strážce věčnosti.

Slova zahřměla ve Wesleyho mysli a vytlačila veškeré ostatní myšlenky a vjemy. Ocitl se uvnitř. Dokázal to. Kontakt a snad i pochopení měl na dosah.

Jsem Wesley Crusher.

Jsi Cestovatel.

Přicestoval jsem sem, protože jsem vycítil, že jsi v nebezpečí. Vnímám útok, který zažíváš. Kdo je za něj zodpovědný?

Nevím.

Jak ti mohu pomoci? Řekni, co mám dělat.

Nemůžeš pomoci, Wesley Crushere. Alespoň ne mně. Jsem pouhý nástroj. Někteří ve mně vidí zbraň. Jiní spásu. Způsobů je mnoho, ale není na mně, abych rozhodoval, kterou cestou se vydat. Já mohu pouze sloužit –

Wesley sebou trhl, když středovým otvorem Strážce problesklo zářivě bílé světlo a vtáhlo ho zpět do přítomnosti, než… z portálu cosi uniklo. Protáhlá, nerozeznatelná věc, temná, vlnící se, následovaná dalšími třemi zlověstnými siluetami, které se vynořily s takovou prudkostí, až se Strážce zachvěl, jako by ho někdo fyzicky zasáhl. Wesley pocítil, jak sám ztrácí rovnováhu, pozvedl ruce a zavrávoral, aby se udržel na nohou.

Strážce!

Znovu k němu vyslal své myšlenky, ale nyní už neslyšel ani necítil nic. Jako by se Strážce odmlčel. Nebyl čas zjišťovat, jaké škody portál utrpěl, pokud vůbec nějaké, Wesleyho pozornost se soustředila na nově příchozí.

Poté, co pronikli Strážcem ven, každý o délce téměř čtyři metry, se ustálili do podoby velkých, zakroucených, hadovitých tvorů. Jejich bledá, šlachovitá a svalnatá těla oplývala nazelenalým zbarvením, zužovala se do tenkých ocasů a vznášela se vzduchem. Každý z hadů měl velkou hlavu s dvojicí symetrických kostěných výčnělků, které se táhly po temeni lebky a pokračovaly dolů po hřbetě. Bylo to poprvé, co se jeho protivníci rozhodli projevit jako fyzické bytosti, ale už teď cítil, jak pronikají z jedné fáze časoprostoru do druhé. Obývali prostor této roviny existence, stejně jako jiný. Místo, které Wesley nikdy neviděl a nepoznal.

To teď není důležité, připomněl si.

Objevilo se ještě něco, co začínal chápat. S každým okamžikem Strážce emitoval větší a větší množství časových poruch; dělal, co mohl, aby se pomocí svých bizarních schopností nově příchozím postavil na odpor. Pod nohama se Wesleymu chvěla půda, ozvěny pronikaly hluboko pod povrch do skalního podloží. Jako by Strážce vzýval samotnou planetu, aby posílila jeho obranu.

Avšak namísto aby se novým, sílícím přílivem energie nechali hadi zastrašit, zdálo se, že je posiluje. Cítil, jak na ní tvorové hodují, zatímco se Strážce stahoval čím dál víc do sebe, jako by se snažil, aby ho nemohli využít. Boj artefaktu byl hmatatelný a Wesley v něm rozpoznal nápor energie zaměřené dovnitř ve snaze posílit bariéru, jež se kolem Strážce utvářela.

Pak stvoření obrátila svou pozornost na něj.

Zpočátku jejich útok nepřipomínal nic víc než smečku divokých zvířat hnaných primitivní touhou po krvi. Vrhli se na něj, vlnili se vzduchem, jako se po hladině vody pohybují úhoři. Wesleymu trvalo jen okamžik, než pochopil, že jim jde o něco víc. Hadi se od sebe oddělili, udeřili z různých směrů a nutili ho změnit pozici, aby mohl sledoval jejich postup. Rozdělili se, křižovali pustou zem a snažili se ho obklíčit, zahnat k jednomu z blízkých skalních útvarů, uvěznit ho někde, kde bude zranitelný.

„Dobrý pokus.“ Wesley se zadíval na útočníky, zvedl ruce a roztáhl prsty. „Ale nestačí.“

Zbystřil své schopnosti, které si vypiloval během let strávených putováním vesmírem jako Cestovatel a soustředil je na útočníky. Reakce se dostavila okamžitě: každý ze čtyř hadů se okamžitě zastavil, jako by zamrzl v čase. Tuto dovednost si Wesley zdokonalil během desítek let, jakmile poznal své skutečné místo ve vesmíru a schopnost pohybovat se v něm jinak než obyčejný smrtelník. První zkušenost ji použít se mu naskytla náhodou, byl hnán strachem a úzkostí a zastavil vše a všechny kolem sebe. Teprve tehdy skutečně pochopil svůj osud, a to díky tajemnému cizinci, kterého znal jen jako „Cestovatele“. S pomocí svého záhadného mentora Wesley toho dne pochopil, že jeho život coby normálního člověka končí a začíná zcela nová cesta k vyšším úrovním existence a porozumění.

Síly, o kterých v onom okamžiku přerodu ani netušil, že je ovládá, se zdokonalily. Dokázal je využít pouhou silou své vůle. Napětí, které kdysi pociťoval, když se je snažil zkrotit, dávno opadlo a nahradila ho hravá sebejistota člověka dokonale smířeného s vlastní existencí, schopnostmi a hranicemi. Hady uvězněné ve stázi a visící ve vzduchu ovládal pouze on sám.

V první chvíli Wesleyho lákalo je zničit, protože kdyby poskytl podobnou příležitost on jim, jistě by ho zabili. Lepší variantou však bylo pokusit se je poslat zpět, odkud pocházeli. Možná by je mohl sledovat až k místu původu a zjistit, kdo je sem vyslal a za jakým účelem. Určitě za vším stálo něco víc než jen on? V nesmírné realitě vesmíru představoval jen bezvýznamnou entitu. Znamenal snad pro někoho nebo něco hrozbu, aniž by si to uvědomoval? Proč? Otázek se vynořovalo příliš mnoho a on teď držel v hrsti vodítka k nalezení odpovědí.

Nemáš nic.

Ta slova Wesleymu hřměla v uších, zněla mu v mysli a rezonovala opuštěnou krajinou kolem. Současně spatřil další postavu, která se vynořila ze Strážce. Nově příchozí byl humanoid zahalený do tmavého splývavého roucha, které zakrývalo většinu jeho těla. Wesley přesto dokázal rozeznat velkou hlavu částečně zakrytou kapucí, staženou nízko přes čelo. Humanoid stál na zemi poblíž Strážce, položil jednu ruku na kamennou konstrukci portálu a Wesley se vzepřel vůči náhlému náporu vln časové energie, které artefakt generoval.

„Co to děláte?“ Wesley přikročil směrem k cizinci, jen aby poznal, že se hadi začínají vymykat jeho sevření. Cítil, jak se pohybují jednotlivými fázemi. Manipulovali se svými těly napříč časoprostorem jako někdo, kdo se snaží kličkovat mezi kapkami deště počínající bouřky, avšak s očividným úspěchem. Během několika sekund se vyprostili z jeho provizorního vězení, v němž je lapil, a znovu se na něj vrhli.

„Ať už jste kdokoli,“ oslovil přítomné Wesley, „nedáváte mi příliš na vybranou.“

Obrátil pozornost k nejbližšímu hadovi, zaťal pěsti a máchl rukama. Z nich vylétly výboje načervenalé energie a překonaly prostor mezi ním a tvorem, kterého zasáhly přímo do hlavy. Had vydal bolestný výkřik, když se jeho tělo rozpadlo silou dvojí exploze. Jeho tři společníci zastavili postup, alespoň na okamžik se zalekli nové hrozby. Wesley jejich zaváhání využil, otočil se a postavil se druhému z tvorů, aby načerpal sílu k dalšímu úderu. Zastavil se, když humanoid pozvedl ruku a zbývající hadi útok přerušili. Stáhli se a obtočili se kolem svého pána, který tam nadále stál s jednou rukou opřenou o Strážce téměř ztracený ve víru energie z nitra portálu. Jakmile zmizeli, osamělá postava se otočila, jako by na Wesleyho zírala, její rysy však byly skryty stínem roucha.

„Co to má sakra znamenat?“ ukázal Wesley na neznámého a vydal se k němu. „Kdo jste? Co chcete?“

Nevíš nic. Jakmile ta slova pronikla hluboko do Wesleyho vědomí, humanoid zvedl ruku a ukázal na něj.

Ty nejsi… nic.

Postava se otočila ke Strážci a zmizela za portálem. V témže okamžiku se Wesley zachvěl, když se ze samotného jádra prastarého monolitu vyvalily nové vlny energie, které bez zábran proudily ven.

„Jsem svůj vlastní začátek,“ ozvalo se z artefaktu. „A jsem svým vlastním koncem.“

Pak se Strážce rozpadl a jeho kamenný ovál zmizel s dalším náporem neutuchajících časových poruch. Wesley zalapal po dechu při pohledu na surovou sílu předznamenávajících zánik nestárnoucího portálu. Všechna jeho tajemství a znalosti, otázky, které skrýval, a odpovědi, které nevyzradil, byly navždy ztraceny, když se mu před očima rozpadl na prach. Následná vlna vyvěrala z místa, kde portál stál, a nabírala na síle a rychlosti, jak se šířila po zemi i vzduchem.

Wesley zvedl ruce, aby její postup zpomalil, ale nezastavil ji. Čirá vůle se střetla se silou, která vítězila. Vnímal, jak ho začíná dohánět. Zbývaly mu pouhé sekundy, aby jednal. Mohl udělat jedinou věc. Utéct.

Vrhl se do prázdna mezi jednotlivé časové úseky a oddělil se od tohoto bodu časoprostoru. Z místa mimo čas pozoroval monstrózní trhliny, které proklály povrch Strážcovy planety. Horské masivy a další krajinné prvky mizely v rozšiřujících se proláklinách, jak se planeta hroutila sama do sebe. Mizela v proudu světla a energie, který se valil ven a vyzařoval z toho, co bylo jádrem světa. Wesley cítil, jak se napříč rovinami času a mezi nimi ženou vlny časových poruch, jak kolem něj explodují zlomy a trhliny nejen této reality, ale i mnoha jiných, které jeho vědomí vnímalo jen periferně. Nechal se jimi strhnout a využil příležitosti, aby znovu nabyl trochu sil.

Kam ses krucinál poděl?

Ta otázka ho trápila, zatímco vstřebával důsledky všeho, co se právě odehrálo. Strážce zmizel. Ty tam byly přísliby – a hrozby – pro každého, kdo byl ochoten podniknout cesty, které nabízel, výpravy, ke kterým již nedojde. I když se některým lidem možná uleví, když se dozví, že už jej nikdo nemůže zneužít k nekalým účelům, Wesley se nemohl ubránit dojmu, že se s ním vytratila obranná linie, kterou nic nenahradí.

Na tohle teď ale není čas, pokáral sám sebe a uvědomil si ironii té prosté myšlenky. Přinutil svou mysl, aby se soustředila na současný problém, a rozjitřil své smysly. Málem to v tom chaosu přehlédl, ale byla tam: chabá stopa, kterou za sebou zanechal tajemný humanoid, když se vrhl do nitra Strážce. Kdo byl ten cizinec a kam zmizel? Co to všechno znamenalo?

Jak prostupoval časem a prostorem a pátral po onom záhadném protivníkovi, téměř ho přemohl pocit, kterému se předtím vysmíval: strach. Byl tak hmatatelný, jako by Wesley cítil, že někdo – ne, něco – poblíž umírá. Strach se táhl za hranice vědomí, mimo dosah jeho vnímání a možná i samotné reality. Hlavou se mu míhaly tváře, miliardy obličejů bez rozeznatelných rysů, které vzápětí mizely. Hvězdy se rodily, hořely a zmíraly v jediném okamžiku. Cítil snad smrtelnou křeč… veškerenstva?

Ne, vzepřel se. Byl v tom záměr, on jej však nedokázal určit, ani sám sobě popsat či najít cestu, která by jej pomohla osvětlit. Hnán náhlým zděšením se Wesley vymanil z této roviny existence. Proplouval záhyby jednotlivých realit, vyhýbal se vidinám smrti a zkázy, zatímco jeho smysly pátraly po těch, kteří skrývali odpovědi na jeho otázky. Během jeho cesty se z nezřetelné změti všeho a ničeho zároveň vynořily dvě tváře, které na něj pohlédly zpoza okraje zapomnění. Poznal je: svou matku a mladého chlapce, jehož potkal jen krátce, a přesto ho důvěrně znal; hmatatelné, vzácné spojení s životem, který opustil, ale kterého si stále vážil.

Nechápal jak a proč, ale každým atomem své bytosti Wesley Crusher věděl, že všichni a všechno vrávorají nad propastí zániku.

Uvědomoval si, že je vše jen otázkou času.

4

U.S.S. Enterprise NCC-1701-E

2387

Beverly Crusherová přenechala ošetřovnu péči Troppa a Harstadové a až k lodnímu vzdělávacímu centru běžela, seč mohla. Sotva vstoupila dovnitř, očima pátrala po Reném, nikde ho však neviděla. Dorazila v čase, kdy si několik dětí předškolního věku před chvílí vyzvedli rodiče. Skupince starších žáků už také dnešní výuka skočila, když jim učitelé zadali domácí úkoly. Pohlédla ke dveřím do učebny hned vedle předsíně, aby poznala, že místnost potemněla, světla a rozhraní stolních počítačů byla pro dnešek vypnutá.

Tak kde je její syn?

„René?“ zavolala a vydala se dál. Věděla, že krátká chodba hned za učebnou vede do kanceláří Hailana Casmira a Hegola Dena, lodního poradce. Další pracoviště využívali dva mladí civilisté, pozemšťan a Vulkánka, jejichž jména si Crusherová nestihla dosud zapamatovat. Dvojice jednak asistovala při práci Casmirovi i Hegolovi, jednak vedla knihovnu a archiv Enterprise, které byly umístěny ve stejných prostorách jako vzdělávací středisko.

Casmir vyšel z chodby vedoucí k jeho kabinetu. Na sobě měl volnou, zářivě nefritovou tuniku s vysokým límcem, vykasanou přes černé kalhoty. Dlouhé světlé vlasy si stáhl do culíku, který připomínal účes komandéra Worfa, a vousy měl zastřižené s precizností, kterou by ocenil i William Riker. K Beverlyině úlevě nebyl Casmir na pohled nijak rozrušený, jak se jí zdálo přes interkom, a dokonce jí s vřelým úsměvem podal ruku na pozdrav.

„Doktorko, děkuji, že jste přišla tak rychle. Omlouvám se, že jsem vás vyděsil. Víte, že se na vás obracím jen v případě skutečné nouze, a René se takto znepokojivě nikdy nechoval. Usoudil jsem, že bude na místě opatrnost.“

Crusherová si nebyla jistá, jak na učitelova slova reagovat, zadívala se tedy za něj a hledala Reného. „Naopak, jsem ráda, že jste zavolal. Kde je?“

Casmir jí pokynul, aby ho následovala, otočil se a zamířil, odkud přišel. Beverly se zaposlouchala, zda nezaslechne pláč nebo jiné projevy strachu, ale neslyšela nic. Prošli krátkou chodbou do Casmirova kabinetu. Na pohovce umístěné hned za dveřmi a naproti argelianskému stolu zahnutého do oblouku seděl její syn René Jacques Robert François Picard.

Chlapec s kšticí hustých kaštanových vlasů, barvou kdesi na půl cesty mezi jejími vlastními kadeřemi a těmi, které před lety míval jeho otec, tam tiše odpočíval a soustředil se na knihu spočívající v jeho klíně. René dával přednost čtení papírových knih namísto paddů – podobně jako jeho otec. Byl schopnějším čtenářem, než by lidé očekávali i od předčasně vyspělého šestiletého dítěte. Knihu, která chlapce právě pohltila, nepoznávala, hádala však, že jde o nějaký dobrodružný příběh, jaké rád poslouchal od Jean-Luca před spaním. Jakmile ovšem René ve dveřích zaslechl matku, vzhlédl od knihy a jeho tvář se roztáhla do širokého zářivého úsměvu.

„Mami!“

Odložil knihu vedle sebe na pohovku a Beverly se téměř rozesmála, když si všimla, jak opatrně s ní zachází, aby nepomačkal hřbet ani žádnou ze stránek, než seskočil a přiběhl k ní. René, který měl zanedlouho oslavit sedm standardních let, jí už sahal nad pas. Ten objal, sotva k ní doběhl. Přestože měl zarudlé oči prozrazující pláč, nevypadal, že by na něm byly patrné jiné známky předchozí příhody. Podobnou reakci Crusherová nečekala, a tak se nejistě zadívala na Casmira, který jen pokrčil rameny a sepjal téměř prosebně ruce.

„Když jsem vám volal, byl velmi rozrušený,“ vysvětloval učitel. „V jednu chvíli se zabral do dějepisného výkladu, v další najednou začal naříkat a rozhlížel se kolem sebe, jako by ho něco vyděsilo.“ Ukázal na pohovku. „Odvedl jsem ho ze třídy sem v naději, že mu pomůžu se uklidnit. Jakmile jsme se vzdálili od ostatních dětí, začal mumlat slova, kterým jsem nerozuměl, až na jediné.“

Crusherová musela rozdělit svou pozornost. Klekla si před Reného a nechala ho, aby ji objal, a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že Casmir zaváhal. Zadívala se přes synovu hlavu na učitele a ostražitým zrakem si ho prohlížela.

„Hailane,“ pobídla ho. „Co se děje?“

Casmirův výraz tváře už nebyl tak napjatý, když odpovídal: „Řekl: ‚Wesley‘. Pokud vím, je to poprvé, co svého bratra zmínil jménem, přinejmenším tady ve škole. Vím, že René se s ním moc nevídá, a netuším, jaké mají mezi sebou pouto. Bez dalších informací mi ale připadá trochu neobvyklé, že volá Wesleyho namísto vás nebo kapitána Picarda.“

Pravdou bylo, že René svého staršího bratra téměř neznal. Wesleyho poslední návštěva byla motivována mimořádnou události, která ho přiměla vyhledat pomoc Beverlyina manžela a Enterprise, a dovolila mu věnovat osobním záležitostem jen málo času. Jeho setkání s mladším sourozencem bylo letmé, avšak emotivní. Wesley následně musel dohlédnout na následky krize na planetě strojů a ujistit se, že dohoda, kterou s nimi uzavřeli, byla dodržena. Jeho život coby Cestovatele byl pozoruhodný a ohromující zároveň. Téměř v jediném okamžiku se vyvinul z nevinného dítěte přes předčasně vyspělého teenagera a rozčarovaného kadeta Akademie Hvězdné flotily až po bytost s téměř neomezeným potenciálem.

Kam se poděl všechen ten čas? Pro Wesleyho neměl čas téměř význam, alespoň z pohledu běžného člověka, Crusherová měla pocit, jako by tato část jejího vlastního života byla pouhou chvilkou – nastala a pominula dřív, než stačila zaregistrovat, jak ubíhá. Kdyby Wesley chtěl, mohl by se díky svým schopnostem vrátit do minulosti a navštívit ji a všechno jí vynahradit. Znamenalo to snad, že pokud si na žádnou jeho návštěvu nepamatuje, že k ní nikdy nedošlo, nebo že se Wesley snažil vyhnout případné časové anomálii podobné těm, o jakých ji profesoři časové mechaniky na Akademii učili na přednáškách? Nad podobnými úvahami už rozmýšlela mnohokrát.

Crusherová si uvědomila, že u vchodu do Casmirovy kanceláře stojí kdosi další, a když vzhlédla, spatřila ve dveřích svého manžela Jeana-Luca Picarda. Měl na sobě standardní služební uniformu a jako vždy působil coby příkladné ztělesnění důstojníka Hvězdné flotily. Pochybovala, že by Casmir vůbec poznal, že kapitán je po spěšné cestě z můstku sem rozrušený.

„Omlouvám se, Hailane,“ pronesl Hegol Den, který také vyšel z chodby a postavil se vedle Picarda. „Kontaktoval jsem kapitána dřív, než jsem si uvědomil, že je situace pod kontrolou.“

„V pořádku, doktore Hegole,“ zvedl Picard ruku. „Oceňuji vaši starost.“ Mluvil jako obvykle klidně a vyrovnaně, přestože Crusherová v jeho hlase zachytila lehký náznak znepokojení, sotva jeho pohled padl na Reného. Přesto ho viděla ráda. Ačkoli byl a navždy zůstane člověkem oddaným službě, v tomto vesmíru existovalo jen málo věcí, které by ho dokázaly zastavit, pokud by se jeho syn ocitl v nebezpečí.

„Jak mu je?“ zeptal se, vstoupil do kabinetu a poklekl, když se René vymanil z matčiny náruče a přistoupil k němu.

„Očividně mu nic není,“ odpověděla Crusherová. „Ať už ho rozrušilo cokoli, zdá se, že je to pryč.“ Rozhodla se, že teď není vhodná doba ani místo, aby mu vyprávěla o svém vlastním incidentu na ošetřovně.

Picard Reného láskyplně objal, pak si syna přidržel na délku paže a rychle si ho prohlédl. „René, děje se něco? Chceš si o něčem promluvit?“

„Ne,“ pokrčil chlapec pravé rameno.

„Copak tobě nestačí můj lékařský posudek?“ popíchla ho Crusherová. Usmála se, aby situaci trochu zlehčila.

Picard se také pousmál.„Nikdy jsem o tobě nepochyboval.“ Pozornost však nadále upíral na Reného a zeptal se: „Můžeš nám říct, co tě vyděsilo?“

Zdálo se, že René nad otázkou chvíli přemýšlí, než odpověděl: „Měl jsem strach, ale už si nepamatuju proč.“

„Ale teď už se nebojíš?“

René zavrtěl hlavou. „Už ne. Pomohl mi, abych se bát přestal,“ usmál se.

„Kdo ti pomohl?“ zeptala se Crusherová a opět přimhouřila oči, když mu naslouchala.

„Wesley.“ Chlapec s odpovědí nijak nezaváhal, a vyvolal tak rázem na tvářích Crusherové, Picarda, Casmira i Hegola skeptické pohledy. Všichni čtyři dospělí se na sebe podívali a každý nepochybně přemýšlel, co si myslí ostatní.

„René,“ oslovil ho Picard opět přívětivým hlasem, „tvrdíš, že jsi viděl Wesleyho?“

Chlapec přikývl a kulil při tom oči. „Řekl, že se nemusím bát. Slíbil, že za mnou brzy zase přijde.“

Picard se zadíval na Crusherovou. Přestože nepronesl jediné slovo, spatřila v jeho tváři otázku a zavrtěla hlavou.

Table of Contents

ČÁST I.

1

2

3

4