PLYŠÁČEK

Jukka Behm

PLYŠÁČEK

PEHMOLELUTYTTÖ

Copyright © Jukka Behm 2017

First published in Finnish with the original title ‘Pehmolelutyttö’

by Werner Söderström Ltd in 2017.

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Rights, Helsinki, Finland, and Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved.

Translation © Kateřina Šimáňová, 2023

ISBN 978-80-242-9488-9

Děkuji dívce,

která je pro mě nejdůležitější na světě.

Moji nejmilejší, teď mě dobře poslouchejte, prozradím vám tajemství. Já, jen a jen vaše Emilka, jsem zboží na prodej.

Prodávám se.

Teď to víte.

Možná vám moje slova trhají měkká ouška. I když co já vím, třeba mi vůbec nerozumíte, vy úžasní chlupáčci. Všechny vás teď hezky obejmu. Obejmu a očichám. Vy moji roztomilí plyšáčci.

Když to říkám, nezní to, jak bych si přála, a sama se v tom nepoznávám, musím však přiznat, že do jisté míry mě ta slova vystihují.

Spíš bych situaci uvedla tak, že mi několik pitomců zaplatilo za chvíli strávenou v mé společnosti.

To zní mnohem líp.

Mnohem, mnohem líp.

Prodávám svůj čas a ten pochopitelně něco stojí.

Nevím, co ke mně muže přitahuje. Asi moje mládí a nevinnost, tyhle dvě věci jdou ruku v ruce.

Nebo že jsem drobná jako panenka, ale to je v patnácti většina holek, teda až na tu jednu z paralelky, která před ostatními ve školní jídelně nic nejí, jako kdyby jídlo byla ta nejhorší věc na světě. Někde jinde ale jíst musí, protože je mírně řečeno celkem objemná.

Mám světlé vlnité vlasy, mírný a zdvořilý úsměv, štíhlé nohy a paže porostlé jemným chmýřím. Mé oči jsou prý velké a krásné.

Kombinace, které někteří jen těžko odolávají. Vypadám jako slušná holčička z lepší rodiny a to taky jsem.

Přirozená a opravdová. Netahám s sebou kilovou kosmetickou tašku. Nevystříkám si na hlavu celý lak, než jdu ven, vlasy si jenom sepnu do culíku, příjemně se obleču a jsem sama sebou, přestože se někdy cítím jako cizí člověk, kterého zblízka pozoruju a občas mám chuť ho pořádně nakopnout do zadku.

Patřím mezi šprty z první lavice, co se hlásí dřív, než učitel dořekne otázku. Nebo jsem taková aspoň bývala, v poslední době totiž trávím dost času ve vlastním světě.

Jasně, že ve mně ostatní vidí soutěživku. Jsem perfekcionistka a chci mít všechno pod kontrolou, jinak znejistím, a když jsem nejistá, začne se ve mně tvořit prázdno, které musím okamžitě vyplnit.

Chápete, jak to myslím?

Líp to vysvětlit nedokážu.

Oblékám se do slušných přiléhavých kalhot a obyčejných triček, která toho příliš neodhalují.

Obouvám se do dívčích balerín. Vlasy si myju šamponem s jemnou květinovou vůní, na rty nanáším jen malé množství lesku. Na oči trochu řasenky. Občas lehká vrstva korektoru, abych zakryla pitomé pupínky na tvářích.

Dvojka na vysvědčení by pro mě byla velká ostuda.

Určitě nejsem jediná, kdo dostává nejrůznější návrhy, ani jediná, kdo na ně přistupuje. Já jsem si přitom ale i vydělala a nutno říct, že docela snadno. Občas se mi sice zdá, že jsem se pomátla, to je ale v tomhle věku asi normální.

Bydlím v malém městě na železnici. Ve skutečnosti není tak malé, jak se mi občas zdá, protože před pár lety k němu připojili okolní obce a ti, jejichž názor tenkrát nikdo nebral v potaz, si v novinách dodnes stěžují, jak je všechno horší než dřív.

To jsem se dozvěděla, když jsme ve škole analyzovali zprávy a názory čtenářů z místních novin. Psaní příspěvku do čtenářské rubriky jsme dokonce i trénovali, přestože žádný rozumný člověk by nic podobného nikdy nestvořil, natož poslal do redakce.

Moje rodné město je docela venkovské, hodně polí a lesa, ale to já skoro nevnímám, protože bydlíme téměř v centru, v části, ke které byla okolní městečka připojena.

A moje rodina? Tvoří ji máma a táta.

A brácha. Jmenuje se Joona. Brzo mu bude sedmnáct a měří sto osmdesát tři centimetrů. O posledních dvanáct vyrostl za pouhý rok, a jeho pohyby tak připomínají jeden starý kreslený film, ve kterém se čerstvě narozený srneček snaží sžít se svými končetinami.

Jsme docela obyčejná rodina. Bydlíme ve dvoupatrovém řadovém domku, před ním nám stojí SUV, jímž jezdí jenom táta. Máma má své vlastní limetkově zelené auto, které jí táta tankuje, jezdí s ním do servisu, na výměnu pneumatik a do myčky, protože mámu podobná místa děsí. Myslím, že táta je na tom podobně.

A náš dům? Pod zahradním přístřeškem dlažba slabě porostlá mechem a na ní ratanová sedací souprava odolná vůči povětrnostním vlivům. Uvnitř stylový nábytek. Žádná veteš z výprodeje. Spíš designové kusy. Však si to dokážete představit. Jedna parádní stojací lampa, která pořádně nesvítí, protože slouží jen pro navození správné atmosféry.

Na stěnách visí umělecká díla z galerie Salmela. Do ní jezdí táta s mámou každé léto a spokojeně tam pojídají sledě a lososa naservírované na klavírním křídle, protože to je opravdu cool. Dobře to vím, jednou jsem jela s nimi a naložila si na talíř jenom vařené brambory a ani za nic jsem se nenechala přemluvit, abych si nabrala byť jen jediný kousek ryby plavající v páchnoucí omáčce.

Vždycky na jaře rodičům přijde poštou pozvánka do galerie a oni ji pak nechávají na viditelném místě, aby si jí každá návštěva všimla. Pozvání obvykle vyhoví a často si odtamtud přivezou obraz. Osobitý, ale přiměřeně nenápadný. Ne moc výrazný a náročný, ale takový, aby se na něj dalo dívat bez velkého přemýšlení.

Máme dřevěné parkety a bílé stěny, jejich bledost tu a tam rozbíjí vzorovaná tapeta.

A k tomu dvě děti, které do dokonalého vybavení příliš nezapadají.

Dělají nepořádek a neumějí správně naplnit myčku. Propocené ponožky nechávají válet na koberci a na gauči. Na něm jsou naaranžované polštáře, jejichž barevné odstíny máma pečlivě promýšlela.

Psa nemáme. Není divu. Máma nesnáší psí chlupy a škrábance na parketách, stejně jako nesnáší, když neuklízím věci, kam patří.

Jednoho psa ale přece jenom máme. Jmenuje se Hafík. Bydlí v mém pokoji. Je to můj plyšový pes, nejúžasnější ze všech psů na světě. Nemusím ho krmit ani venčit, netáhne z něj zvířecí pach ani nemá špinavé tlapky, takže si na něj máma nemůže stěžovat.

Jedna mámina kamarádka má labradora a máma předstírá, že ho má ráda. Strojeně se na něj směje a opatrně ho poplácává, mně je ale jasné, že ho nenávidí. Nesnáší funění a psí pach, zvlášť pokud je pes mokrý a smrdí jako propocené vlněné ponožky. Když ji kamarádka neslyší, mluví o něm jako o „čoklovi“.

Jen si představte mámin výraz, když k nám kamarádka jednou přišla na skleničku a přivedla psa s sebou. Pobíhal nám tu a vylizoval drobky ze všech koutů. Brzdil na parketách a lehl si na každý koberec a já se nestačila divit, jak chytře se máma se situací vypořádala. Navrhla, že půjdou se psem společně na vycházku, přestože kamarádka měla boty na podpatku.

Po návštěvě se u nás luxovalo.

Od té doby se scházejí výhradně po kavárnách.

Můj vlastní milovaný Hafík je vždy čistý a suchý, nečurá autům na kola ani nedělá nic, co je podle některých nepřirozené a nechutné.

Táta pracuje jako úředník na městském úřadě a máma v účetní firmě.

Nevím přesně, co práce rodičů obnáší, a vlastně mě to ani nezajímá. Vím jenom, že každý ve své kanceláři vysedává u počítače a chodí na porady a na obědy s kolegy, tiskne papíry a dostává za to zaplaceno.

Každý jezdí vlastní autem, přestože pracují docela blízko. Některá rána odjíždějí těsně za sebou. Nejdřív táta v SUV a pak máma v autíčku, které připomíná barevného brouka, co se lehce překulí na záda a třepe nožičkama.

Až vyrostu, budu navrhovat interiéry. Musím se proto dostat na bytovou architekturu na Aaltově univerzitě. A vylepšit si známku z matiky. Matika je jediný školní předmět, který mi nejde tak snadno.

Nebo se stanu hodně slavnou a budu se ukazovat na všech televizních kanálech. Budu hostem v pořadech o vaření a napíšu vlastní kuchařku a letadlem mě spolu se štábem a dalšími soutěžícími přepraví do džungle na pustém ostrově a zkušenosti pak sepíšu do cestovního průvodce. Budu lidem zařizovat domovy a plánovat jim svatby a vyhraju pěveckou soutěž, a až mi klapne zahraniční turné, nahraju úspěšnou desku.

Musím přece mít nějaký plán B, co myslíte?

Ne, to byl samozřejmě jen vtip.

Sevřu Hafíka v náruči. Nejvěrnějšího z věrných. Táta mi ho před několika lety přivezl z Londýna. Na tlapce má ostatně napsáno Harrods, takže není těžké uhodnout, kde ho koupil. Zřejmě v letištní prodejně Harrods těsně před nástupem do letadla, protože do obchoďáku by táta dobrovolně nevkročil.

Na letišti si vzpomněl, že má rodinu a té by se slušelo něco přivézt.

Mámě parfém a mně psa. Joona dostal skládací auto, které ani nevybalil z krabičky.

Byl naštvaný. Záviděl mi tě, Hafíčku. Chtěl by stejné zvířátko jako jsi ty, i když to samozřejmě nepřiznal.

Kromě Hafíka mám i další plyšáky. Jsou součástí mé rodiny. Pokaždé když vlezu do postele, přitisknu je k sobě.

Svou smečku. Věrnou smečku, která bydlí v měkkém pelíšku ze zmuchlané deky, zmačkaného prostěradla a polštářů a ví o mně úplně všechno.

Smečka mě očekává pokaždé, když přijdu domů.

Chtějí slyšet, co se mi přihodilo.

A já jim vyprávím. O všem.

Obejmu Pírka, ptáčka, který toho už hodně viděl a vytrpěl. Teta mi ho přinesla do porodnice.

Kdysi byl žlutý a načechraný, teď je spíš lehce dohněda. Mockrát už se točil v pračce, a kvůli tomu vypelichal. A nepomohlo mu ani to, že jsem ho jako malá nosila v zubech, jako by to byla kořist.

Babička už Pírka několikrát zašila a zachránila ho před definitivním rozerváním, i přes tyto návštěvy nemocnice je však Pírko ve špatném stavu. Kůži má posetou babiččinými stehy a vypadá mírně řečeno nemocně. Babička pokaždé slíbila, že pacienta před zákrokem uspí. Věřila jsem tomu. Věřila a stejně jsem brečela.

Mluvím teď o babičce, se kterou se vídáme častěji.

Ta druhá babička…

Občas se ozve, většinou opilá. A vypráví nám samé blbosti. Ale na to ani nepotřebuje mít vypito.

Přivoním si ke svým lišákům. Jmenují se Jere, Juri a Jiri. Tři oranžovobílí bratři s černou špičkou ocasu mi bydlí na posteli s ostatními plyšáky.

Všichni dohromady naplní celou modrou tašku z Ikey. Když jsem byla malá, balívala jsem si je s sebou na cesty, a myslím, že rodiče nebyli z nadbytečného nákladu zrovna u vytržení.

Dnes už podobné problémy nemáme. Společně už totiž nikam nejezdíme a rodiče mě ani nenutí k účasti na maturitních oslavách u příbuzných a na podobných akcích, kde lidé navlečení do nepohodlného oblečení posedávají v obýváku a soutěží, kdo dokáže být delší dobu zticha. Nakonec to někdo nevydrží, otevře pusu a sdělí ostatním, jaké je venku počasí.

Doba návštěv u příbuzných je minulostí a mně připadá, že to je jen a jen dobře.

Všechno začalo loni v létě, kdy bylo opravdu horko jen několik dní. V ty dny se polovina města zbláznila a utekla na chaty.

A část se vydala chytat bronz na pláž. Já ne. Já se totiž nikdy neopálím. Na slunci rovnou zčervenám. Vypadám pak jako rak ve vroucí vodě. Rodiče jednou pořádali račí hody a dobře si pamatuju, jak se tátovi udělalo mdlo, když měl klepetáče vhodit do smrtící lázně.

Neměla jsem sílu trávit čas na pláži a navíc jsem ani netušila, s kým bych se tam slunila, protože o Lile jsem už dlouho neslyšela.

Lila…

Moje nejlepší kamarádka. Přesněji řečeno jediná kamarádka, s ostatními se moc nestýkám. Mají totiž pořád nabitý program.

Lila má zase nějakého kluka.

Když je zamilovaná, neshání se po mně. Kluků měla už pět, s žádným ale nevydržela dlouho, vždycky ji rychle omrzí. Nový úlovek si začíná vyhlížet ještě před rozchodem s tím předchozím, což je docela šikovné, protože ji aspoň nikdo neopustí jako první.

Ale zpátky k létu. Celé léto se mi zdálo, že se mi nic nedaří. Ani získat trochu červeně ve tváři.

Čas jsem trávila ve svém pokoji. Polehávala jsem na posteli a projížděla mobil. Po poledni jsem se osprchovala a převlékla do normálního oblečení, a když se táta vrátil domů, snažila jsem se ignorovat jeho poznámky, že někteří očividně nezvládnou ani tak jednoduchou věc jako vynést odpadky. Ale prázdniny jsou podle mě k tomu, aby si člověk s ničím nedělal těžkou hlavu.

Čas od času jsem se vyfotila a dala fotky na jednu stránku.

Potom jsem se chodila dívat, jestli je někdo okomentoval.

Sotva jsem stránku zavřela, hned jsem se na ni zase vrátila.

Samozřejmě mě zklamalo, když někdo pod obrázek napsal něco hloupého. A ještě víc mě vytočilo, když se tam neobjevilo nic.

Ale co na tom. I tak dny plynuly.

Ještě bych dodala, že jsem občas taky četla. Všelijaké fantasy a slátaniny o upírech. Někdy mě příběhy úplně pohltily a knížku jsem musela dočíst na jeden zátah.

Ale jen někdy.

Čtení mě rychle přestává bavit a myslím zase na mobil. Přemýšlím, co všechno se ve světě přihodilo. Svět se ukrývá pod pouzdrem mobilu, stačí otevřít, a přestože jde o samé hlouposti, nedokážu se nepodívat, jaké šílenosti se zrovna dějí.

Kolikrát za den vezmu mobil do ruky, koukám na videoklipy a fotky ostatních a kontroluju, co si o mně druzí myslí?

Nechci to vědět. Ale co jiného mám dělat?

Když obracím stránky knihy, připadá mi, že mi všechno uniká, že se všude kolem děje spousta věcí, o nichž nemám ani tušení, a proto se spoléhám na přátelskou pomoc svého mobilu, abych měla přehled o všem více či méně důležitém.

V tomhle se liším od táty. Táta čte hodně. Texty doslova hltá. Knížky, noviny a letáky. Všechno, co se mu dostane do ruky.

Když přelouská poštu, přesune se do úkrytu za papíry přinesené z práce. Chce být obklopený slovy. Asi se mezi nimi cítí v bezpečí. Před čím se skrývá, netuším.

Drahý Hafíku, úžasní liščí bratři. Milý Pírku. Příběh se nikam neposouvá. Pořád ještě nevíte, co všechno se mi poslední dobou stalo.

Měla bych vám to asi povědět, přestože jsem vás chtěla ušetřit podrobností.

Dobře, udělám to. Vezmu si vás postupně do náruče a pomazlím se s vámi a pak vám to povyprávím.

Jednoho večera koncem prázdnin mě Lila přemlouvala, abych s ní vyrazila do města. Mně to přišlo vhod, protože jsem se dost nudila.

Když se nad tím tak zamyslím, obvykle se nechám ukecat poměrně snadno, pokud ovšem nejde o někoho z rodiny.

Potkaly jsme se před knihovnou, tam u té děsivé sochy. Ženy vytesané z kamene. Vypadá jako skutečný člověk, který ztuhl na místě.

Dotkla jsem se jí prstem, abych se ujistila, že není živá.

S Lilou máme společné jenom to, že jsme ze stejné třídy. Lila nemá žádné koníčky, já aspoň jednou týdně chodím do umělecké školy na výtvarku. To není moc. V naší třídě je několik fotbalistů, skokan na lyžích a lukostřelec a ti nemají nikdy volno. A to samé nejspíš platí i o jejich rodičích, kteří fungují jako šoféři. Sportovci se hýbou jen na trénincích, což ale vlastně znamená skoro každý večer.

Někdy si kreslím i doma. Mám sešit, do kterého kreslím zvířata a ženské obličeje a vymyšlené účesy a samozřejmě taky pokoje a zařízení a celé domy, takové, do nichž bych se klidně přestěhovala, až odejdu z domova.

Moje zvířata připomínají spíš komiksové postavičky než skutečné živé tvory. Na druhou stranu to ale není ani žádný Disney.

Spíš manga. Velké hlavy a oči, malé tlapky a zakrslá tělíčka.

Lila chtěla nejdřív jít do kavárny na náměstí. Tam často vysedává parta kluků z naší školy a Lile se jeden z nich líbí. Jmenuje se Santeri, ale říká se mu Sande, a navzdory své hloupé přezdívce je docela v pohodě. Aspoň jsem teda nikdy neslyšela, že by mně nebo někomu jinému řekl nějakou pitomost, a to je celkem dobrý základ.

Kluci obsadili stůl pod stříškou. Popíjeli kávu z papírových kelímků a zabíjeli čas hraním karet. Chtěli, abychom si přisedly a zapojily se do hry, přestože kdosi zapochyboval, jestli vůbec známe pravidla.

Hrála se obrácená karma. Tu jsem nehrála věky. Úkolem v ní je zbavit se karet a k tomu si člověk může vypomoct i lží, nebo lhát vlastně musí, jinak to začne být nuda.

V tom jsem ostatně docela dobrá. V karmě i ve lhaní.

Dokázala jsem tvrdit o svých kartách cokoliv, aniž bych se prozradila výrazem nebo tupým hihňáním. Oproti tomu Lila těkala očima a hned bylo jasné, že na stůl vyložila jinou kartu, než všem tvrdila.

Hráli jsme celkem dlouho a vypili spoustu kávy, než se kluci rozhodli přesunout jinam. Nejspíš na nějakou benzínku lít do sebe další kofein.

Na parkovišti túrovali mopedy, až motor hrčel a kolem se vznášel pach benzínu. Kdyby jejich rámusení nikoho nepohoršovalo, byli by naprosté nuly.

Lila chtěla něco sdělit Santerimu. Ostatní se rozjeli pryč, zatímco ona zůstala stát před jeho mopedem a on přidával na místě plyn, a dával tak najevo, že už chce zmizet taky. Chytila mu řídítka a cosi vysvětlovala. Neslyšela jsem co, protože jsem stála stranou, vedle fontány. Odtamtud jsem ale viděla, jak se Lila vyhoupla za Santeriho, objala ho kolem pasu a následně oba zmizeli z dohledu.

Byla pryč a já stála sama uprostřed náměstí. Stejně oblíbená jako čerstvé racčí lejno. Neměla bych se urazit? Nikdy jsem se nenaučila pořádně trucovat. Je v tom cosi dětinského, přestože se tak někdy chovají i dospělí.

Vím přesně, kdy mezi tátou a mámou zavládne tichá domácnost, i když ti dva spolu moc nemluví ani normálně. V období vzdoru mají bezvýrazné tváře a z mámy padají věty typu: „Emilie, mohla bys tátovi říct, aby šel koupit mléko?“ Táta přitom stojí hned vedle a mámu moc dobře slyší, opakovat mu to nemusím.

Čekala jsem, že se Lila brzo vrátí, že s ní Santeri jenom objede blok, ale když se celkem dlouho neukázali, pochopila jsem, že můj večer s kamarádkou je u konce.

Fakt že jo. Bylo po zábavě. Lila už nepřijde.