Přeložila Dana Krejčová

Copyright © 1992 by Robert Jordan

The phrases The Wheel of Time and The Dragon Reborn and the snake-wheel symbol are trademarks of Robert Jordan.

Translation © Dana Krejčová

All rights reserved.

Map by Elisa Mitchell and Thomas Canty

ISBN 978-80-242-9467-4

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Slovníček

A stín se rozšíří přes celý svět, zatmí každou zemi, i ten nejmenší koutek, a nebude ani Světlo, ani bezpečí. A on, jenž byl zrozen z úsvitu, zrozen z Děvy, zrozen podle proroctví, natáhne ruce, aby chytil Stín, a svět vykřikne bolestí ze spasení. Všechna sláva patří Stvořiteli i Světlu a tomu, kdo bude zrozen zas. Kéž nás před ním Světlo ochrání.

z Poznámek ke Karaethonskému cyklu

Sereine dar Šamelle Motara

sestra-rádkyně Komaelle, nejvyšší královny Jaramidské

(asi 325 PR, třetí věk)

Perrin Aybara

„Mou povinností je dělat věci, které Rand nemůže.“

Perrin Aybara je vzrostlý mládenec, který už ve dvanácti vstoupil do učení ke kováři pantátovi Luhhanovi. Měl tedy dost času uvědomit si, jak je silný – a že by neměl jen tak podléhat hněvu. Může se proto zdát pomalý, ale on si chce vždycky jen všechno pořádně promyslet. Přesto i on může propadnout zuřivosti a pak je třeba se před ním mít na pozoru! Stejně jako jeho nejbližší přátelé Rand a Mat je i Perrin silný ta´veren. Navíc je vlčím bratrem – dokáže mluvit s vlky, přivolat je na pomoc a navštěvovat s nimi svět snů. Jako jeden z mála tak ví, že vlci nejsou stvoření Temného, ale naopak jeho zapřísáhlí nepřátelé. Bohužel třeba takové děti Světla si myslí přesný opak a považují Perrina s jeho zlatýma očima za temného druha a hodlají jej při nejbližší příležitosti popravit. Ovšem Perrinův hlavní problém je, zda má být mužem míru, nebo války. Neustále se tak musí rozhodovat, zda si pro svou budoucnost zvolí kovářské kladivo, po němž sám touží, nebo nebezpečnou sekeru, kterou mistrně ovládá. A podobně jako jeho přátelé má i on komplikované vztahy se ženami. Tedy… on ví, koho miluje, ale Faile je ambiciózní a hodlá ze svého milého udělat velkého vůdce, zatímco jiné mocné ženy v něm vidí způsob, jak se dostat blíže Drakovi Znovuzrozenému. I proto se Perrin rozhodne vrátit se zpět do zapadlého Dvouříčí. Kolo ovšem tká dle vlastní vůle, a tak se z výpravy mimo pozornost mocných stává mise, která otřese základy říší a opět probudí starou krev Manetherenu…

Marcus Rutherford as Perrin Aybara, photo courtesy of Amazon Studios

Kapitola 1

Sémě Stínu

Kolo času se otáčí, a jak věky přicházejí a odcházejí, zanechávají za sebou vzpomínky, z nichž se stávají pověsti. Pověsti vyblednou v mýty, a dokonce i mýty jsou již dávno zapomenuty, když věk, jenž je zrodil, znovu nadejde. V jednom věku, jejž někteří nazývali třetím, ve věku, který má teprve nastat, ve věku dávno minulém, se na velké pláni zvané Caralainská pastvina zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátkem. Otáčení kola času nemá ani začátek, ani konec. Ale toto byl nějaký začátek.

Na sever a na západ ten vítr vál pod ranním sluncem, přes nekonečné míle vlnící se trávy a řídce roztroušených hájků, přes rychle plynoucí řeku Luan a kolem tesáku Dračí hory s ulomeným vrcholkem, hory z pověstí, zvedající se nad mírnými pahorky zvlněné pláně, hory tak vysoké, že v polovině cesty ke kouřícímu vrcholku se jí vznášel věnec mračen. Kolem Dračí hory, kde zemřel Drak – a s ním, jak tvrdí někteří, i věk pověstí – kde se podle proroctví měl znovu narodit. Nebo se již narodil. Na sever a na západ, přes vesnice Jualdhe, Darein a Alindaer, kde se mosty jako z kamenné krajky skláněly od Zářících hradeb, velkých bílých hradeb kolem města, které někteří označovali za největší město na světě. Kolem Tar Valonu, k němuž se každý večer natahoval stín Dračí hory.

Za těmito hradbami budovy, které před nějakými dvěma tisíci let postavili ogierové, vypadaly, jako by vyrostly přímo ze země, neboť připomínaly víc práci větru a vody než práci proslavených rukou ogieřích kameníků. Některé měly podobu vzlétajících ptáků či ohromných lastur ze vzdálených moří. Vysokánské věže, zužující se směrem vzhůru, rýhované či vinuté, tu stály propojené visutými můstky ve výškách desítek sáhů, často bez zábradlí. Jen ti, kdo již pobývali v Tar Valonu delší dobu, nezírali s otevřenými ústy jako venkované, kteří nikdy neopustili vlastní hospodářství.

A městu vévodila největší z těchto věží, Bílá věž, zářící ve slunci jako leštěná vybělená slonovina. Kolo času se točí kolem Tar Valonu, říkali lidé ve městě, a Tar Valon se točí kolem Bílé věže. První, co poutníci z Tar Valonu spatří, než je koně donesou na dohled mostů, než kapitáni říčních lodí zahlédnou ostrov, je Věž odrážející paprsky slunce jako maják. Není tedy divu, že velké náměstí, obklopující opevněné věžové pozemky, vypadá pod mohutnou Věží menší, než ve skutečnosti je, že lidé na něm připomínají hmyz. Ale i kdyby Bílá věž byla tou nejmenší v Tar Valonu, ostrovní město by přesto uvádělo v úžas a vzbuzovalo by úctu, protože Věž je jádrem moci Aes Sedai.

I přes značný počet lidí nebylo náměstí zdaleka plné. Na krajích do sebe lidé vráželi, jak se všichni hnali za svými záležitostmi, ale blíž k Věži jich ubývalo a podél vysokých bílých hradeb se táhl pás volného dláždění nejméně pětadvacet sáhů široký. V Tar Valonu si Aes Sedai samozřejmě velice vážili, a amyrlinin stolec vládl městu, jako vládl Aes Sedai, ale málokdo se chtěl přiblížit k moci Aes Sedai víc, než bylo nezbytně nutné. Mezi hrdostí na velký krb ve vašem sále a ochotou vstoupit do plamenů je značně velký rozdíl.

Jen málokdo tedy přicházel blíž k širokému schodišti vedoucímu do samotné Věže, ke složitě vyřezávaným dveřím dost širokým, aby tudy prošlo dvanáct lidí vedle sebe. Tyto dveře byly otevřené a zvaly dál. Vždycky se našel někdo, kdo potřeboval pomoc či odpovědi, jež mu mohly podle jeho mínění poskytnout pouze Aes Sedai. A tito lidé přicházeli zblízka stejně jako z daleka, z Arafelu a Ghealdanu, ze Saldeie a Illianu. Mnozí uvnitř nalezli pomoc i radu, i když často ne takové, jaké čekali či v jaké doufali.

Min měla širokou kapuci pláštěnky staženou hluboko do očí, takže měla tvář v jejím stínu. Přes teplý den byl její oděv dost lehký, aby nevyvolával poznámky, ne na ženě tak očividně stydlivé. A hodně lidí se stydělo, když přicházeli do Věže. Na Min teď nebylo nic, co by přitahovalo pozornost. Tmavé vlasy měla delší, než když byla ve Věži naposledy, byť jí stále nedosahovaly ani k ramenům, a šaty, modré až na úzké proužky bílé jaerekuzské krajky u krku a na zápěstí, by se hodily třeba pro dceru movitějšího sedláka, když si na cestu do Věže obleče sváteční šaty, tak jako ostatní ženy přicházející k širokému schodišti. Min aspoň doufala, že vypadá stejně. Musela přestat zírat na ostatní, aby se přesvědčila, zda snad nechodí či se nenesou nějak jinak. Zvládnu to, říkala si v duchu.

Rozhodně neurazila celou tu dálku, aby se teď obrátila. Šaty byly dobrým převlekem. Ti, kdo se na ni pamatovali z Věže, si vybavili mladou ženu s nakrátko ostříhanými vlasy, vždy v chlapeckém kabátci a spodcích, nikdy ne v šatech. Musel to být velmi dobrý převlek. Ohledně toho, co dělala, neměla na vybranou. Ne doopravdy.

Čím blíž byla Věži, tím stísněněji se cítila a tím pevněji svírala raneček, který si tiskla k hrudi. Měla tam svůj obvyklý oděv a dobré boty a všechny své věci. Jen koně nechala v hostinci kousek za náměstím. S trochou štěstí bude za pár hodin u valacha zpátky a pojede přes Ostreinský most na silnici k jihu.

Na jízdu na koni tak brzy se sice zrovna netěšila, ne po týdnech strávených bez oddechu v sedle, ale chtěla tohle místo opustit co nejdřív. Nikdy Bílou věž nepovažovala za pohostinnou, a právě teď jí připadala stejně hrozná jako věznice Temného v Šajol Ghúlu. Otřásla se a přála si, aby nebyla na Temného vůbec pomyslela. Ráda bych věděla, jestli si Moirain myslí, že přijdu jen proto, že mě o to požádala. Světlo mi pomoz, chovám se jako pěkná husa. Dělám hlouposti kvůli troubovi!

S nepříjemným pocitem vkročila na schody – každý byl dost hluboký, takže musela udělat dva kroky, aby se dostala k dalšímu stupni – a na rozdíl od většiny ostatních se nezastavila a ohromeně nezírala na vysokou světlou Věž. Chtěla to mít co nejdřív za sebou.

Velkou kulatou vstupní síň uvnitř téměř zcela obklopovaly arkády, ale prosebníci se tlačili uprostřed komnaty a tiskli se k sobě pod zploštělou kupolí. Světlý kámen na podlaze byl za celá staletí ošoupaný a vyleštěný bezpočtem nervózních nohou. Nikdo tu nemyslel na nic jiného, než kde je a proč. Sedlák s manželkou v hrubých vlněných šatech se drželi za mozolnaté ruce a otírali se rameny o obchodnici v sametem podšitém prostřihávaném hedvábí. Dívka za ní tiskla malý košík z tepaného stříbra, bezpochyby dar její paní Věži. Jinde by se obchodnice dívala svrchu na sedláky, kteří by se jí byť letmo dotkli, a oni by se zase s omluvami rychle odporoučeli. Teď ne. Tady ne.

Mezi prosebníky bylo méně mužů, což Min nijak nepřekvapilo. Většinu mužů Aes Sedai vyváděly z míry. Všichni věděli, že za Rozbití světa byli zodpovědní muži Aes Sedai, když ještě vůbec existovali. Tři tisíce let tu vzpomínku nezaplašily, i když se za tu dobu mnoho podrobností pozměnilo. Matky stále děsily děti vyprávěnkami o mužích, kteří dokážou usměrňovat jedinou sílu, mužích odsouzených k šílenství kvůli tomu, jak Temný poskvrnil saidín, mužskou polovici pravého zdroje. A nejhorší příběhy se týkaly Luise Therina Telamona, Draka, Luise Therina Rodovraha, jenž Rozbití začal. Tyto příběhy děsily i dospělé. Proroctví pravilo, že Drak se znovu narodí v hodině největší nouze lidstva, aby bojoval s Temným v Tarmon Gai’donu, v Poslední bitvě, ale to neznamenalo žádný rozdíl ve způsobu, jakým většina lidí pohlížela na spojení mužů a síly. Dnes všechny Aes Sedai muže, jenž mohl usměrňovat, pronásledovaly. A ze sedmi adžah červené sestry nedělaly skoro nic jiného.

Ovšemže to nemělo nic společného s tím jít požádat Aes Sedai o pomoc, přesto se málokterý z mužů cítil dobře, když byl jakýmkoliv způsobem spojován s Aes Sedai a jedinou silou. Pochopitelně s výjimkou strážců, ale každý strážce byl spojen s nějakou Aes Sedai, a proto nebylo možné brát strážce jako měřítko pro běžné muže. Existovalo rčení: „Muž by si raději uřízl ruku, aby se zbavil třísky, než by požádal o pomoc Aes Sedai.“ Ženy to považovaly za ukázku mužské umíněnosti a hlouposti, ale Min slyšela, jak někteří muži prohlašují, že uříznout si ruku je z těch dvou možností ta lepší volba.

Napadlo ji, co by ti lidé asi udělali, kdyby věděli, co ví ona. Nejspíš by s křikem utekli. A kdyby znali důvod, proč je tady, možná by nepřežila ani do té doby, než by ji odvlekla věžová garda a uvrhla ji do kobky. Měla sice ve Věži přítelkyně, ale žádnou dost mocnou či vlivnou, aby ji ochránila. A kdyby někdo nepovolaný odhalil její záměry, bylo mnohem pravděpodobnější, že by je stáhla s sebou do žaláře či na popraviště, než že by jí dokázaly pomoct. Tedy v případě, že by se vůbec dožila přelíčení, mnohem spíš by byla umlčena dávno před začátkem soudu.

Přesvědčovala se, že musí přestat takhle myslet. Určitě to zvládnu dovnitř a zvládnu to taky ven. Světlo spal Randa al’Thora, že mě do tohohle dostal!

Tři či čtyři přijaté, ženy asi v Minině věku, možná o něco starší, obcházely kulatou síň a tiše hovořily s prosebníky. Na bílých šatech neměly žádné ozdoby, jenom sedm barevných pruhů na lemu, jeden pruh za každé adžah. Občas se objevila novicka, vždy velmi mladá žena či ještě dívka, celá v bílém, aby někoho odvedla hlouběji do Věže. Prosebníci novicky vždy následovali se zvláštní směsicí vzrušené dychtivosti a váhání.

Když se jedna z přijatých zastavila před ní, Min pevněji stiskla raneček. „Světlo na tě sviť,“ řekla kudrnatá žena lhostejně. „Jmenuji se Faolain. Jak ti může Věž pomoci?“

Faolain měla tmavou pleť a kulatý obličej a tvářila se trpělivě jako někdo, kdo vykonává nudnou práci, i když by byl mnohem raději někde jinde. Z toho, co věděla o přijatých, Min usoudila, že asi touží po studiu. Aby se naučila dost a mohla se stát Aes Sedai. Nejdůležitější však bylo, že z výrazu přijaté novicky bylo zřejmé, že Min nepoznala. Když totiž byla Min ve Věži předtím, setkaly se spolu, byť jen krátce.

Min však pro jistotu sklopila hlavu v předstírané ostýchavosti. Nebylo to nijak nepřirozené. Hodně venkovanů neznalo rozdíl mezi přijatými novickami a hotovými Aes Sedai. Min skryla tvář pod okrajem kapuce a na Faolain se zpříma nepodívala.

„Mám otázku, kterou musím položit amyrlininu stolci,“ začala a prudce se zarazila, když se opodál zastavily tři Aes Sedai, aby se mohly podívat do vstupního sálu, dvě z jednoho klenutého průchodu a jedna z dalšího.

Když je obchůzky přivedly blíž k některé Aes Sedai, přijaté i mladší novicky udělaly pukrle, ale jinak se dál věnovaly svým úkolům, snad jen trochu rázněji. To bylo vše. Ne tak prosebníci. Ti jako by všichni zadržovali dech. Mimo Bílou věž, mimo Tar Valon, by Aes Sedai mohly prostě považovat za tři ženy, jejichž věk nelze uhádnout, tři ženy na vrcholu sil, a přesto dospělejší, než by naznačovaly jejich hladké líce bez jediné vrásky. Ve Věži však nebylo pochyb. Ženě, která dlouho pracuje s jedinou silou, neplyne čas stejně jako ostatním. Ve Věži nikdo nepotřeboval vidět na zlatý prsten s Velkým hadem, aby poznal Aes Sedai.

Hlouček se zavlnil, jak ženy dělaly pukrlata a těch pár mužů se neohrabaně klanělo. Dva či tři lidé dokonce padli na kolena. Bohatá obchodnice vypadala polekaně. Venkovský pár vedle ní s vykulenýma očima civěl na oživlou legendu. Většina prosebníků vlastně nevěděla, jak správně jednat s Aes Sedai, a tak se řídili tím, co se doslechli. Nebylo pravděpodobné, že by některý z nich, až na ty, kdo v Tar Valonu bydleli, už někdy spatřil Aes Sedai na vlastní oči, a dokonce ani Tarvalonští se nejspíš k žádné nedostali tak blízko.

Důvodem Minina odmlčení však nebyly samotné Aes Sedai. Občas, ač ne příliš často, totiž Min, když se podívala na lidi, vídala věci – obrazy a auru, které se obvykle zjevily a vzápětí zmizely. Někdy věděla, co to znamená. Obrazy spatřovala zřídka, a ještě řidčeji věděla, co znamenají, ale když to věděla, měla vždycky pravdu.

Na rozdíl od ostatních lidí Aes Sedai – a jejich strážci – měly kolem sebe vždycky obrazy a auru, někdy dokonce tolik tančících a míhajících se obrazů, až se z toho Min zatočila hlava. Počet obrazů však neznamenal rozdíl v jejich výkladu, neboť u Aes Sedai věděla stejně málo, co znamenají, jako u kohokoliv jiného. Tentokrát však poznala víc, než chtěla, a rozrazila ji z toho zima.

Štíhlá žena s rozpuštěnými černými vlasy do pasu, jediná z těch tří, kterou poznala – jmenovala se Ananda a byla ze žlutého adžah – kolem sebe měla odporně hnědé kolo, svraštělé a poseté hnijícími prasklinami, které se objevily, a jak tlely, rozšiřovaly se. Malá plavovlasá Aes Sedai vedle ní byla podle zelených třásní na šátku ze zeleného adžah. Když se na okamžik otočila, byl na něm vidět bílý plamen Tar Valonu. A na rameni, jakoby uhnízděna mezi révou a kvetoucími jabloňovými větévkami, vyšitými na šátku, jí seděla lidská lebka. Malá ženská lebka, čistě obraná a vybělená sluncem. Třetí, kyprá hezká žena na druhé straně místnosti, žádný šátek neměla. Většina Aes Sedai je používala pouze při oficiálních příležitostech. To, jak nesla hlavu a držela ramena, prozrazovalo sílu a pýchu. Ta jako by vrhala chladné modré oči na prosebníky skrze krvavou clonu, po obličeji jí stékaly šarlatové pramínky.

Krev, lebka a kolo zmizely v tanci obrazů, objevily se a zase zmizely. Prosebníci, kteří na ně hleděli s bázní, viděli pouze tři ženy, které se dokážou dotknout pravého zdroje a usměrňovat jedinou sílu. To ostatní kromě Min nikdo nespatřil. Nikdo kromě Min nevěděl, že ty tři ženy brzy zemřou. Všechny v jeden den.

„Amyrlin nikoho nepřijímá,“ prohlásila Faolain se špatně zakrývanou netrpělivostí. „A další veřejné slyšení nebude mít dřív než za deset dní. Řekni mi, co chceš, a já ti domluvím schůzku se sestrou, která ti dokáže pomoct nejlépe.“

Min mrkla na raneček ve svých rukou a nechala oči sklopené. Částečně i proto, aby se nemusela dál dívat na to, co právě zahlédla. Všechny tři! Světlo! Jaká je šance, že tři Aes Sedai zemřou ve stejný den? Ale věděla to. Věděla. „Musím ihned mluvit s amyrlininým stolcem. Osobně.“ Bylo to právo, jehož se lidé zřídka domáhali – kdo by se také opovážil? – ale stávalo se to. „Každá žena má takové právo, a já ho žádám.“

„Copak si myslíš, že amyrlin se sama osobně setká s každým, kdo přijde do Bílé věže? Jiná Aes Sedai ti určitě pomůže taky.“ Faolain silně zdůraznila tituly, aby na Min udělala dojem. „Teď mi řekni, čeho se tvoje otázka týká. A sděl mi své jméno, aby novicka věděla, pro koho sem má přijít.“

„Jmenuju se… Elmindreda.“ Min sebou proti své vůli trhla. Tohle jméno odjakživa nenáviděla, ale amyrlin byla jedna z mála žijících, kdo je kdy slyšel. Jenom jestli si vzpomene. „Mám právo mluvit s amyrlin. A moje otázka je jen pro ni. Mám právo.“

Přijatá zvedla obočí. „Elmindreda?“ Zvedla koutky v pobaveném úsměvu. „A dožaduješ se svého práva. Nuže dobrá. Pošlu zprávu kronikářce, že si přeješ osobně setkat s amyrlininým stolcem, Elmindredo.“

Min by jí nejradši vyťala políček za to, jaký důraz položila na „Elmindredu“, ale přinutila se jen zamumlat: „Děkuju.“

„Ještě mi neděkuj. Bezpochyby potrvá hodiny, než si kronikářka najde čas ti odpovědět, a svou otázku amyrlin určitě nepoložíš dřív než na matčině dalším veřejném slyšení. Čekej trpělivě, Elmindredo.“ Upjatě se na Min usmála, tedy spíš se samolibě ušklíbla, a otočila se.

Min zaskřípala zuby a s ranečkem se vydala ke stěně mezi dvěma klenutými vchody, kde se snažila splynout se světlým kamenem. Nikomu nevěř, a dokud se nedostaneš k amyrlin, dávej pozor, ať tě nikdo nepozná, přikazovala jí Moirain. Moirain byla jediná Aes Sedai, které Min věřila. Většinou. A rada to byla dobrá v každém případě. Musí se jenom dostat k amyrlin, a skončí to. Bude si moct obléknout svoje šaty, navštívit kamarádky a odejít. Už žádné skrývání.

Když Aes Sedai odešly, ulevilo se jí. Tři Aes Sedai, které zemřou v jeden jediný den. Bylo to naprosto nemožné, jinak to vyjádřit nešlo. A přesto k tomu dojde. Nic, co řekne nebo udělá, to nemůže změnit – když jednou věděla, co obraz znamená, stalo se to – ale musí o tom povědět amyrlin. Možná to dokonce bude stejně důležité jako zprávy, které přinášela od Moirain, i když tomu bylo těžké uvěřit.

Jiná přijatá novicka přišla nahradit jednu z ostatních a pro Mininy oči jí před tvářemi jako jablíčka přepluly mříže, jako by to byly mříže klece. Do sálu nahlédla Šeriam, rusovlasá správkyně novicek – Min na ni jenom mrkla a hned upřela zrak na podlahu před sebou. Šeriam ji znala až příliš dobře – a jako by měla potlučený a nateklý obličej. Byl to samozřejmě jenom obraz, ale Min se přesto musela kousnout do rtu, aby náhle nevyjekla. Šeriam, se svou klidnou autoritou a jistotou, byla stejně nezničitelná jako sama Věž. Šeriam přece nemohlo nic ublížit. Ale něco jí ublíží.

Aes Sedai, kterou Min neznala, se šátkem hnědého adžah, doprovázela ke dveřím kyprou ženu v pěkných šatech z červeného sukna. Žena našlapovala zlehka jako holčička a usmívala se. Hnědá sestra se usmívala také, ale její aura zeslábla a zhasla, jako když se sfoukne plamen svíčky.

Smrt. Zranění, zajetí a smrt. Pro Min jako by to bylo natištěno na papíře.

Dívala se před sebe. Už nic víc vidět nechtěla. Ať si vzpomene, říkala si v duchu. Po celou dlouhou cestu z pohoří Oparů nepocítila zoufalství, dokonce ani při dvou příležitostech, kdy se jí kdosi pokusil ukrást koně, ale teď byla zoufalá. Světlo, ať si na to zatracené jméno vzpomene.

„Paní Elmindredo?“

Min sebou trhla. Černovlasá novicka, která stála před ní, byla stěží dost stará na to, aby ji pustili samotnou z domu, mohlo jí být tak patnáct šestnáct, i když si dávala dost záležet, aby působila důstojně. „Ano? Jsem… To je moje jméno.“

„Já jsem Sahra. Pojď, prosím, se mnou…“ v Sahřině pisklavém hlásku se objevil udivený podtón, „amyrlinin stolec tě přijme ve své pracovně.“

Min si oddechla úlevou a ochotně Sahru následovala.

Kapuci pláště měla stále staženou do obličeje, ale to jí nebránilo ve výhledu, a čím víc viděla, tím víc toužila být už u amyrlin. Na širokých chodbách s dlaždicemi jasných barev a stěnami ověšenými koberci a zlatými lustry, vinoucích se vzhůru, bylo jen pár lidí – Věž byla postavena pro mnohem víc lidí, než tu přebývalo v současné době – ale skoro každý, koho cestou nahoru potkala, měl obraz či auru prozrazující násilí a nebezpečí.

Strážci pospíchající kolem nevěnovali dvěma ženám pozornost. Strážci byli muži, kteří se pohybovali jako lovící vlci, jejich meče byly jen nepříliš podstatným dodatkem k jejich smrtícím dovednostem, ale i oni měli zakrvácené obličeje či zející rány. Kolem hlav jim výhružně tančily meče a oštěpy. Jejich aury se blýskaly, mihotaly se na ostří smrti. Min tu viděla chodit mrtvé, věděla, že zemřou ve stejný den jako Aes Sedai ve vstupním sále, přinejlepším o den později. Dokonce i někteří ze sloužících, muži i ženy s plamenem Tar Valonu na prsou, chvátající za svými povinnostmi, nesli znaky násilí. Aes Sedai, kterou Min jen na okamžik zahlédla v boční chodbě, kolem sebe měla řetězy, a další, přecházející křižovatku chodeb před Min a její průvodkyní, měla i na těch pár krocích, co ji Min viděla, jakoby stříbrný obojek kolem krku. Min se při tom pohledu zadrhl dech. Chtělo se jí křičet.

„Někoho, kdo tu ještě nikdy nebyl, to může opravdu úplně ohromit,“ poznamenala Sahra a snažila se, i když neúspěšně, mluvit, jako by Věž pro ni byla stejně obyčejná jako její rodná vesnice. „Ale tady jsi v bezpečí. Amyrlinin stolec všechno urovná.“ Když se zmínila o amyrlin, zadrhl se jí hlas.

„Světlo, kéž by to byla pravda,“ zamumlala Min. Novicka jí věnovala úsměv, který měl být uklidňující.

Než dorazily k předsíni amyrlininy pracovny, Min měla žaludek stažený a do místnosti vpadla hned za Sahrou. Jen nutnost předstírat, že je tu cizí, jí zabránila rozběhnout se dávno napřed.

Jedny ze dveří do amyrlininých komnat se otevřely, ven rychle vyšel mladý muž s rudozlatými vlasy a málem vrazil do Min a její průvodkyně. Vysoký, vzpřímený a svalnatý, v modrém kabátci, na rukávech a na límci bohatě krumplovaném zlatem, Gawyn z rodu Trakandů, nejstarší syn královny Morgasy Andorské, vypadal každým coulem jako pyšný mladý pán. Rozzuřený mladý pán. Min už neměla čas sklonit hlavu. Gawyn jí pohlédl přímo do obličeje pod kapuci.

Překvapením vykulil oči a hned je zase přimhouřil, až vypadaly jako čárky modrého ohně. „Takže jsi zpátky. Nevíš náhodou, kam se poděly moje sestra a Egwain?“

„Ony nejsou tady?“ Min na všechno předstírání zapomněla ve vlně paniky. Než si uvědomila, co vlastně dělá, popadla prince za rukáv a napjatě se na něj podívala a přiměla ho o krok ustoupit. „Gawyne, ony se do Věže vydaly už před celými měsíci! Elain, Egwain a Nyneiva taky. S Verin Sedai a… Gawyne… já… já…“

„Uklidni se,“ napomenul ji mladík a jemně sundal její ruku ze svého rukávce. „Světlo! Nechtěl jsem tě tak vyděsit. Dorazily sem v pořádku. A neřekly ani slovo o tom, kde byly, ani proč. Aspoň mně tedy ne. Asi není naděje, že bys mi to prozradila ty, viď?“ Min si myslela, že se tváří vyrovnaně, ale jemu stačil jediný pohled a dodal: „Myslel jsem si to. Tohle místo má víc tajemství než… zase zmizely. A Nyneiva taky.“ Nyneivu přihodil jen tak. Sice byla Mininou přítelkyní, ale pro něj neznamenala zhola nic. Hlas mu znovu zdrsněl, byl stále napjatější. „A zase beze slova. Ani slovíčko! Mají být někde na statku jako trest za to, že utekly, jenže já nemůžu zjistit kde. A amyrlin mi nedá přímou odpověď.“

Min sebou škubla. Na chvíli mu proudy zaschlé krve změnily obličej na ponurou masku. Bylo to jako dvě rány kladivem. Její přítelkyně jsou pryč – cestu do Věže jí usnadňovalo přesvědčení, že se tu s nimi setká – a Gawyn bude zraněn tentýž den, kdy Aes Sedai zemřou.

Přes všechno, co od příchodu do Věže viděla, přes hrozný strach se jí dosud nic nedotklo osobně. Pohroma, která se snese na Věž, zasáhne i velké území kolem Tar Valonu, nicméně ona do Věže nepatřila a nikdy sem patřit nebude. Gawyn však byl člověk, kterého znala, někdo, koho měla ráda, a on utrží ránu horší, než naznačovala krev, utrží ránu hluboko v srdci. Min došlo, že pokud Věž postihne neštěstí, odnesou to nejen vzdálené Aes Sedai, ženy, s nimiž se nikdy necítila spřízněná, ale také její kamarádky. Ty do Věže patřily.

Jistým způsobem byla ráda, že tu Egwain s ostatními není, byla ráda, že se na ně nemůže podívat a možná uvidět znamení smrti. A přesto se chtěla přesvědčit, pohlédnout na své přítelkyně a nic nespatřit, anebo zjistit, že budou žít. Kde pro Světlo jsou? Proč odešly? Jelikož všechny tři znala, považovala za pravděpodobné, že pokud Gawyn neví, kde jsou, je to proto, že nechtějí, aby to věděl.

Náhle si uvědomila, kde je a proč, a taky že tu s Gawynem není sama. Sahra zřejmě zapomněla, že má Min dovést k amyrlin. Zřejmě zapomněla na všechno kromě mladého pána, na něhož dělala telecí oči, čehož si on ovšem nevšiml. Přesto už nebylo třeba předstírat, že je ve Věži cizí. Stála před amyrlininými dveřmi a už ji nemohlo nic zastavit.

„Gawyne, nevím, kde jsou, ale jestli jsou za trest někde na statku, tak jsou nejspíš celý zpocený a zablácený až za ušima, a ty jsi ten poslední, koho by chtěly vidět.“ Popravdě řečeno ji však jejich nepřítomnost zneklidnila stejně jako Gawyna. Příliš se toho stalo, příliš se toho děje, příliš mnoho s nimi bylo svázáno, a s ní také. Ale nebylo zcela vyloučeno, že je opravdu poslali za trest na statek. „Tím, že amyrlin rozzlobíš, jim moc nepomůžeš.“

„Já ale nevím, jestli vůbec jsou na statku. Nebo vůbec naživu. K čemu všechno to schovávání a uhýbání, pokud jenom někde plejí záhony? Jestli se sestře něco stane… nebo Egwain…“ Zamračil se na své boty. „Měl bych na Elain dávat pozor. Jak ji ale mám chránit, když ani nevím, kde je?“

Min si povzdechla. „Myslíš, že potřebuje ochranu? Kterákoliv z nich?“ Pakliže je někam poslala amyrlin, tak možná ano. Amyrlin byla schopná poslat ženu do medvědího doupěte jenom s proutkem, kdyby to posloužilo jejím cílům. A čekala by, že se ta žena vrátí s medvědí kůží nebo medvěda přivede na vodítku, podle nařízení. Kdyby to však řekla Gawynovi, ten by se jen ještě víc rozčílil a dělal by si větší starosti. „Gawyne, ony se zaslíbily Věži. Jestli se jim do toho budeš plíst, nepoděkujou ti.“

„Vím, že Elain není malé dítě,“ prohlásil Gawyn, „i když se pořád potácí mezi tím, že uteče jako malá, a hned si zase hraje na to, že je Aes Sedai. Ale je moje sestra, a kromě toho taky dědička Andoru. Po máti se stane královnou. Andor ji potřebuje celou a v pořádku, aby mohla usednout na trůn, ne další boj o nástupnictví.“

Hraje si na to, že je Aes Sedai? On si očividně neuvědomoval rozsah sestřina nadání. Dědičky Andoru posílali do Věže na výcvik od té doby, co vznikl Andor, ale Elain byla první, která měla nadání, aby se mohla opravdu stát Aes Sedai, a to opravdu mocnou Aes Sedai. A Gawyn nejspíš netušil, že Egwain je stejně silná.

„Takže ji budeš chránit, ať chce, nebo nechce?“ Prohodila to nedbale, aby si uvědomil, jakou dělá chybu, ale on si varování nevšiml a přikývl na souhlas.

„To je moje povinnost ode dne, kdy se narodila. Já proliji krev dřív než ona, já položím život dřív než ona. Tu přísahu jsem složil, když jsem skoro ještě nedohlédl do její kolébky. Gareth Bryne mi musel vysvětlit, co to znamená. A teď ji rozhodně neporuším. Andor ji potřebuje víc než mě.“

Mluvil s klidnou jistotou – přijímal to jako něco přirozeného a správného, až z toho Min zamrazilo. Vždycky ho považovala za malého kluka, který se pořád směje a škádlí své přátele, ale teď pro ni byl cizincem. Napadlo ji, že když přišlo na tvoření mužů, musel být Stvořitel unavený. Občas jí skoro nepřipadali jako lidé. „A Egwain? Jakou přísahu jsi složil ohledně ní?“

Jeho výraz se nezměnil. Jen ostražitě přešlápl. „O Egwain si samozřejmě dělám starosti. I o Nyneivu. Co se stane Elaininým společnicím, může se stát i jí. Předpokládám, že jsou stále spolu. Když byly tady, zřídka šlo vidět jednu bez druhých.“

„Moje máma mi vždycky radila, abych si vzala špatnýho lháře, a ty by ses na to hodil. Ale myslím, že někdo na tebe má větší právo.“

„Některé věci se mají stát,“ odvětil tiše, „a některé zase ne. Galad je úplně nemocný z toho, že Egwain odešla.“ Galad byl jeho polobratr a oba byli posláni do Tar Valonu, aby se tu cvičili pod dohledem strážců. To byla další andorská tradice. Galadedrid Damodred byl muž, který vždy dělal jen to, co je správné, až to podle Minina názoru někdy mohla být chyba, jenže Gawyn na něm neviděl nic špatného. A nikdy by se nevyznal z citů k ženě, pro niž zahořelo Galadovo srdce.

Nejradši by s ním zatřásla, nasypala do něj trochu rozumu, ale na to teď nebyl čas. Ne když na ni čekala amyrlin, ne s tím, co musela čekající amyrlin povědět. A rozhodně ne, když tu stála Sahra, telecí oči, netelecí oči. „Gawyne, povolala mě amyrlin. Kde tě najdu, až se mnou skončí?“

„Budu na cvičném dvoře. Starosti si přestávám dělat – jedině snad když cvičím s Hammarem šerm.“ Hammar byl mistr šermíř a strážce, který vyučoval zacházení s mečem. „Většinou jsem tam až do západu slunce.“

„Tak dobře. Přijdu hned, jak to půjde. A dávej si pozor na to, co říkáš. Jestli amyrlin rozhněváš, Elain a Egwain by to mohly odnýst taky.“

„To nemůžu slíbit,“ odtušil rázně. „Něco se děje s celým světem. Občanská válka v Cairhienu. To samé a ještě horší v Tarabonu a Arad Domanu. Falešní Draci. Potíže a zprávy o potížích ze všech koutů světa. Neříkám, že je za tím Věž, ale dokonce ani tady není všechno takové, jaké by být mělo. Nebo jak to vypadá. Zmizení Elain a Egwain není zdaleka všechno. Ale mě zajímají jen ony. A já zjistím, kde jsou. A jestli se jim něco stalo… jestli jsou mrtvé…“

Zamračil se a na okamžik se jeho obličej zase proměnil v masku zaschlé krve. Víc, nad hlavou se mu vznášel meč a za ním se vlnil praporec. Meč s dlouhým jílcem, jaké používala většina strážců, měl do lehce zakřivené čepele vyleptanou volavku, symbol mistra šermíře, a Min nepoznala, jestli tento meč patří Gawynovi, nebo zda ho ohrožuje. Na praporci byl Gawynův znak, útočící stříbrný kanec, ale na zeleném poli místo na rudém poli Andoru. Meč i praporec vybledly spolu s krví.

„Buď opatrný, Gawyne.“ Myslela to dvěma způsoby. Opatrný na to, co řekne, a opatrný způsobem, jaký mu nemohla vysvětlit, jaký neznala ani ona sama. „Musíš být velice opatrný.“

Zapátral jí očima ve tváři, jako by si uvědomil, že její varování má i hlubší rovinu. „Pokusím se,“ slíbil nakonec. Nasadil úsměv, skoro takový, na jaký se u něj pamatovala, ale bylo jasné, že tak činí s námahou. „Asi bych se měl vydat na cvičiště, jestli chci udržet krok s Galadem. Dopoledne se mi podařilo zvítězit ve dvou z pěti zápasů s Hammarem, ale Galad už zvítězil třikrát, když se posledně obtěžoval zajít cvičit.“ Náhle se zdálo, že ji poprvé doopravdy vidí, a jeho úsměv teď šel od srdce. „Měla bys nosit šaty častěji. Sluší ti. Pamatuj, budu tam do západu slunce.“

Když odcházel, pohyboval se s půvabem, který se téměř podobal nebezpečnému půvabu strážců, a Min se přistihla, že si uhlazuje šaty přes boky. Okamžitě toho nechala. Světlo spal všechny muže!

Sahra vydechla, jako by zadržovala dech. „On opravdu vypadá moc dobře, že?“ poznamenala zasněně. „Samozřejmě ne tak dobře jako urozený pán Galad. A ty ho opravdu znáš.“ Napůl to byla otázka, ale jen napůl.

Min si také povzdechla. Ta holka bude mluvit se svými přítelkyněmi v obydlí novicek. Syn královny byl přirozeným námětem hovoru, zvláště když byl hezký a nosil se jako hrdina z příběhů vyprávěných kejklíři. A cizí žena jen dodala koření k zajímavějším úvahám. Nedalo se s tím však nic dělat. Na každý pád už teď dívka nemohla napáchat žádnou škodu.

„Amyrlinin stolec se musí divit, proč jsme ještě nepřišly,“ podotkla.

Sahra se s trhnutím vzpamatovala. Popadla Min za rukáv a skočila otevřít dveře, táhnouc Min za sebou. Ve chvilce byly uvnitř. Novicka udělala neohrabané pukrle a vyhrkla: „Přivedla jsem ji, Leano Sedai. Paní Elmindredu. Amyrlinin stolec ji chce vidět.“

Vysoká žena s měděnou barvou pleti v předsíni měla na dlaň širokou štólu kronikářky, modrou, aby bylo vidět, že pochází z modrého adžah. S rukama v bok vyčkala, až dívka domluví, a potom ji propustila se strohým: „Že ti to ale trvalo, dítě. Tak zpátky ke svým úkolům.“ Sahra předvedla další úklonu a odběhla stejně rychle, jako vstoupila.

Min stála s očima upřenýma na podlahu a kapucí staženou do očí. Že si nedala pozor na jazyk před Sahrou, bylo již tak dost špatné – i když novicka aspoň nevěděla, kdo doopravdy je – ale Leana ji znala lépe než kdokoliv ve Věži kromě amyrlin samotné. Min si byla jistá, že to již nemůže znamenat žádný rozdíl, ale po tom, co se stalo na chodbě, se hodlala držet Moiraininých příkazů, dokud nebude s amyrlin o samotě.

Tentokrát jí její opatrnost nebyla k ničemu. Leana udělala dva kroky a shrnula jí kapuci z hlavy. Pak zachrčela, jako by ji někdo praštil pěstí do břicha. Min zvedla hlavu a vzdorovitě se na ni podívala. Snažila se předstírat, že se kolem ní nepokoušela proklouznout nepoznána. Kronikářčin obličej lemovaly rovné tmavé vlasy, jen o málo delší, než měla Min, a její výraz byl směsí překvapení a podráždění, že se nechala nachytat.

„Takže ty jsi Elmindreda, co?“ zavrčela Leana rázně. Vždycky mluvila rázně. „Musím říct, že v šatech na to jméno vypadáš spíš než ve svém obvyklém… oblečení.“

„Jenom Min, prosím, Leano Sedai.“ Min se podařilo udržet bezvýraznou tvář, ale dalo jí hodně práce, aby se zlostně nemračila. Kronikářka měla v hlase příliš mnoho pobavení. Když už ji matka musela pojmenovat po někom z příběhů, proč to byla zrovna žena, která zřejmě trávila většinu času vzdycháním kvůli mužům, pokud už je zrovna neinspirovala ke skládání písní o jejích očích či úsměvu?

„No dobře, Min. Neptám se, kde jsi byla ani proč se vracíš v šatech a očividně se chceš na něco zeptat amyrlin. Aspoň zatím ne.“ Z jejího výrazu však bylo jasné, že to hodlá udělat později a dostat odpovědi. „Předpokládám, že matka ví, kdo je Elmindreda, viď? Ovšem. Měla jsem to poznat, když mi přikázala, ať pro tebe hned pošlu. Světlo samo ví, proč se s tebou vůbec baví.“ Ustaraně se zamračila. „Co se děje, děvče? Není ti dobře?“

Min se zase zatvářila vyrovnaně. „Ne. Ne, jsem v pořádku.“ Na chvíli se kronikářka dívala skrze průhlednou masku vlastního obličeje, ječící masku. „Smím teď jít dál, Leano Sedai?“

Leana si ji ještě chvíli prohlížela, pak však trhla hlavou k pracovně. „Tak běž.“ Rychlost, s níž Min poslechla, by uspokojila i nejpřísnější učitelku.

Pracovna amyrlinina stolce patřila za dlouhá staletí mnoha vznešeným a mocným ženám. Pokoj byl plný připomínek jejich úřadování, od vysokého krbu celého obloženého zlatým mramorem z Kandoru, nyní vyhaslého, k deštění ze světlého a zvláštně pruhovaného dřeva, tvrdého jako železo, a přesto s vyřezávanými úžasnými zvířaty a nádherně opeřenými ptáky. Desky sem byly přivezeny ze záhadné země ležící za Aielskou pustinou dobře před tisícem let, a ohniště bylo víc než dvakrát starší. Leštěný krevel na podlaze pocházel z pohoří Oparů. Vysoké oblouky oken vedly na balkon. Měňavý kámen na špaletách zářil jako perly a byl vyloven z pozůstatků města potopeného do Bouřlivého moře během Rozbití světa. Od té doby nikdo neviděl podobný.

Současná zastánkyně úřadu, Siuan Sanče, se však narodila v rodině rybáře v Tearu a nábytek, který si vybrala, byl prostý, i když dobře vyrobený a naleštěný do vysokého lesku. Amyrlin sama seděla na pevné židli za velkým stolem, dost obyčejným, aby se hodil i na statek. Jediná další židle v místnosti, stejně prostá a obvykle odsunutá stranou, nyní stála před stolem na malém tairenském koberečku modré, hnědé a zlaté barvy. Na vysokých čtecích pultech, rozestavených po místnosti, leželo otevřených asi půl tuctu knih. To bylo vše. Nad krbem visel obrázek. Maličké rybářské čluny, stejné, jako měl amyrlinin otec, mezi rákosím v Dračích Prstech.

Na první pohled vypadala Siuan Sanče i přes hladké líce Aes Sedai stejně prostě jako její nábytek. Byla také pevně stavěná a spíš hezká než krásná, a jediná výrazná věc na jejích šatech byla široká štóla úřadu amyrlinina stolce, s pruhy v barvách každého ze sedmi adžah. Její věk se nedal určit, tak jako u každé Aes Sedai. V tmavých vlasech neměla jediný šedivý. Ale pronikavé modré oči nepřipouštěly žádné hlouposti a pevná brada prozrazovala odhodlání nejmladší ženy, jaká kdy byla na amyrlinin stolec zvolena. Přes deset let byla Siuan Sanče schopna povolat si vladaře a mocné pány, a oni poslušně přicházeli, i když Bílou věž nenáviděli a Aes Sedai se báli.

Zatímco amyrlin obcházela stůl, Min položila raneček na zem a začala neohrabané pukrle, přičemž podrážděně a velice tiše nadávala, že to musí dělat. Ne že by chtěla být neuctivá – to by nikoho tváří v tvář ženě jako Siuan Sanče ani ve snu nenapadlo – ale poklona, kterou by předvedla obvykle, by v šatech vypadala hloupě, a ona měla jen velice matnou představu, jak správně udělat pukrle.

V půli cesty dolů, když už měla suknice roztažené, ztuhla jako přikrčená ropucha. Siuan Sanče tam stála vznešená jako královna, na okamžik však také ležela na podlaze úplně nahá. Kromě toho, že na sobě neměla ani nitku, bylo na tom obraze cosi podivného, ale zmizel dřív, než Min poznala co. Bylo to jedno z nejsilnějších vidění, jaké kdy měla, a ona neměla tušení, co znamenalo.

„Zase vidíš věci, viď?“ promluvila amyrlin. „Ta tvoje schopnost se mi hodí. Mohla jsem ji využívat celé ty měsíce, kdy jsi byla pryč. Ale nemluvme o tom. Co se stalo, stalo se. Kolo tká, jak si kolo přeje.“ Stísněně se usmála. „Jestli to však uděláš znovu, dostanu tvoji kůži na rukavičky. Vstaň, děvče. Leana mi za měsíc vnutí dost obřadnosti, aby to rozumné ženě vydrželo aspoň na rok. Nemám na to čas. Ne v poslední době. A teď, co jsi právě viděla?“

Min se pomalu narovnala. Byla to úleva ocitnout se pohromadě s někým, kdo věděl o jejím nadání, i když to byla sama amyrlin. Před amyrlin nemusela skrývat, co spatřila. Naopak. „Byla jsi… nemělas na sobě šaty. Já… nevím, co to znamená, matko.“

Siuan se krátce, nevesele zasmála. „Nepochybně to, že budu mít milence. Ale na to také nemám čas. Na pomrkávání po mužích jednoduše není čas, když vybíráš vodu z člunu.“

„Možná,“ připustila Min. Mohlo to opravdu znamenat tohle, i když o tom dost pochybovala. „Já prostě nevím. Ale od chvíle, kdy jsem vstoupila do Věže, pořád něco vidím, matko. Stane se něco zlýho, něco hroznýho.“

Začala vyprávět o Aes Sedai ve vstupním sále a vypověděla všechno, co viděla, stejně jako co to všechno znamená, pokud si tím byla jistá. Neprozradila jen to, co říkal Gawyn, aspoň většinu z toho. Nemělo by smysl říkat mu, ať nerozzlobí amyrlin, kdyby to pak udělala za něj. Zbytek vylíčila stejně syrově, jako to viděla. Když o tom mluvila, byl z jejího tónu cítit strach, jak to znovu všechno prožívala. Než skončila, hlas se jí třásl.

Amyrlinin výraz se celou dobu nezměnil. „Takže tys mluvila s mladým Gawynem,“ prohlásila, když Min domluvila. „No, myslím, že jeho dokážu přesvědčit, aby držel jazyk za zuby. A jestli si Sahru pamatuju správně, tak tomu děvčeti práce na venkově jedině prospěje. Při okopávání zeleninového záhonku žádné klepy šířit nebude.“

„Tomu nerozumím,“ přiznala Min. „Proč má být Gawyn zticha? Nic jsem mu neřekla. A Sahra…? Matko, možná jsem to nevysvětlila jasně. Aes Sedai a strážci budou umírat. To znamená bitvu. A pokud nepošleš hodně Aes Sedai a strážců někam pryč – a taky sloužících, viděla jsem i mrtvé a zraněné sloužící – pokud to neuděláš, tak k té bitvě dojde tady! V Tar Valonu!“

„Viděla jsi to?“ chtěla vědět amyrlin. „Bitvu? Víš to díky svému… svému nadání, nebo jenom hádáš?“

„Co jiného by to mohlo být? Nejmíň čtyři Aes Sedai jako by už byly mrtvé. Matko, viděla jsem jen devět z vás, co jsem se vrátila, a z těch mají čtyři umřít! A strážci… co jiného by to mohlo být?“

„Víc věcí, než by se mi líbilo,“ pronesla Siuan ponuře. „Kdy? Za jak dlouho se ta… událost… odehraje?“

Min zavrtěla hlavou. „To nevím. Většina toho se stane v rozmezí nejvýše dvou dnů, ale to může být zítra nebo třeba za rok. Nebo za deset let.“

„Modleme se za těch deset. Jestli k tomu dojde zítra, tak není příliš velká naděje, že něčemu zabráním.“

Min se poněkud zamračila. Jenom dvě Aes Sedai kromě Siuan Sanče věděly, co dokáže. Moirain a Verin Mathwin, která se snažila její nadání prostudovat. A ani jedna neměla o nic větší tušení, jak to funguje, než ona sama. Jen byly přesvědčené, že to má co do činění s jedinou silou. Možná proto pouze Moirain dokázala pochopit, že když Min ví, co vidění znamená, tak se to zcela určitě stane.

„Třeba to budou bělokabátníci, matko. Byli po celým Alindaeru, když jsem jela přes most.“ Nevěřila, že by děti Světla měly něco společného s tím, co má přijít, ale váhala vyslovit nahlas, co si myslela. Myslela, ne věděla, ale i to bylo dost špatné.

Amyrlin však zakroutila hlavou dřív, než Min domluvila. „Ti by se o něco pokusili, kdyby mohli, o tom nepochybuju – útok na Věž by se jim velice zamlouval – ale Eamon Valda neudělá nic otevřeně bez rozkazů od velícího kapitána, a Pedron Niall nezaútočí, pokud si nebude myslet, že máme velké potíže. Ví, že jsme příliš silné, než aby nás mohl oklamat. Po tisíc let se bělokabátníci chovali takhle. Jako piraně v rákosí, co čekají na kapku krve Aes Sedai ve vodě. My jsme jim však zatím žádnou slabost neukázaly, a ani neukážeme, pokud tomu dokážu zabránit.“

„Ale kdyby se Valda pokusil o něco na vlastní pěst…“

Siuan ji přerušila. „U Tar Valonu nemá víc než pět set mužů, děvče. Zbytek poslal před několika týdny pryč, aby vyvolávali potíže někde jinde. Zářící hradby zadržely Aiely. A taky Artuše Jestřábí křídlo. Valda Tar Valon nikdy nedobude, pokud se město nerozpadne na kusy zevnitř.“ Jak mluvila dál, ani se jí nezměnil hlas. „Ty opravdu moc chceš, abych uvěřila, že ty potíže způsobí bělokabátníci. Proč?“ V jejích očích nebyla ani stopa po jemnosti.

„Protože tomu chci věřit já sama,“ zamumlala Min. Olízla si rty a pronesla slova, která nechtěla vyslovit nahlas. „Ten stříbrný obojek, který jsem viděla na jedné Aes Sedai. Matko, on vypadal… vypadal právě jako ty obojky, co… co Seančani používali k… k ovládání žen, který dokážou usměrňovat.“ Hlas jí vypověděl, když Siuan znechuceně zkřivila rty.

„Odporné věci,“ zavrčela amyrlin. „Ještě dobře, že většina lidí nevěří ani čtvrtině toho, co se o Seančanech doslechnou. Ale mnohem spíš to budou ti bělokabátníci. Jestli se Seančani někde zase vylodí, kdekoliv, dostanu zprávu během několika málo dní po holubech, a od moře k Tar Valonu je daleko. Jestli se znovu objeví, budu mít spoustu varování. Ne, bojím se, že to, co jsi viděla, je něco mnohem horšího než Seančané. Bojím se, že to mohly být jedině černé adžah. O nich nás ví jen hrstka, a já nechci ani pomyslet, co by se stalo, kdyby se ta zpráva rozšířila, nicméně největší a bezprostřední nebezpečí pro Věž představují ony.“

Min si uvědomila, že si tiskne suknice tak pevně, až ji z toho bolí ruce. V ústech měla sucho jako na poušti. Bílá věž vždycky chladně popírala existenci skrytého adžah, oddaného Temnému. Nejjistější způsob, jak si pohněvat Aes Sedai, byl jen se o tom slůvkem zmínit. Z toho, že sama amyrlin tak klidně uznávala černé adžah jako hotovou věc, se Min změnila páteř v kus ledu.

A amyrlin, jako by neřekla nic neobvyklého, pokračovala dál. „Ale ty jsi nepřišla z takové dálky, jen aby ses na nás mohla podívat. Jaké jsou zprávy od Moirain? Vím, že všude od Arad Domanu po Tarabon vládne zmatek, a to je slabý výraz.“ Opravdu to byl slabý výraz. Lidé podporující Draka Znovuzrozeného bojovali s těmi, kteří stáli proti němu, a obě země zachvátila občanská válka, když navíc ještě bojovaly proti sobě o nadvládu nad Almothskou plání. Siuanin tón to všechno shrnul jako nedůležitou maličkost. „Ale o Randu al’Thorovi jsem neslyšela už měsíce. A on je ohniskem toho všeho. Kde je? Co ho nechá Moirain dělat? Posaď se, děvče. Posaď se.“ Ukázala na židli před stolem.

Min se cestou podlamovaly nohy. Na židli se málem svalila. Černé adžah! Ó Světlo! Aes Sedai měly stát za Světlem. I když jim zcela nevěřila, tak tomu vždycky bylo. Aes Sedai a všechna moc Aes Sedai stály za Světlem a proti Stínu. Jenže teď už to nebyla pravda. Skoro se neslyšela, když říkala: „Je na cestě do Tearu.“

„Do Tearu! Takže jde o Callandor. Moirain chce, aby si v Tearském Kameni vyzvedl Meč, jehož se nelze dotknout. Přísahám, že ji za to pověsím na slunce usušit! Bude si přát, aby byla zase novicka! Na to ještě nemůže být připravený!“

„To nebyla…“ Min se odmlčela, aby si mohla odkašlat. „To nebyla Moirainina práce. Rand odešel uprostřed noci sám od sebe. Ostatní se vydali za ním a Moirain mě poslala, abych ti to vyřídila. Teď už by mohli být v Tearu. Co já vím, tak už by mohl mít i ten Callandor.“

„Světlo ho spal!“ vyštěkla Siuan. „Teď už by mohl být mrtvý! Přála bych si, aby se nikdy nedoslechl ani slovo z Dračích proroctví. Jestli se mi podaří zabránit mu, aby se z nich dozvěděl víc, tak to udělám.“

„Ale copak on nemusí proroctví naplnit? Tomu nerozumím.“

Amyrlin se unaveně opřela o stůl. „Jako by jim vůbec někdo pořádně rozuměl! Proroctví nejsou to, co z něj učiní Draka Znovuzrozeného. Na to stačí, aby si to přiznal, a to musel, jestliže jde pro Callandor. Proroctví jsou tu proto, aby ohlásila světu, kým je, aby dotyčného připravila na to, co přijde, a svět taky. Pokud ho Moirain aspoň trochu zvládne, povede ho k těm proroctvím, o nichž jsme si jisté – až bude připravený jim čelit! – a co se týče zbytku, tak musíme věřit, že to, co dělá, bude stačit. Doufejme. Co já vím, tak už možná naplnil proroctví, které nikdo z nás nechápe. Světlo dej, ať to stačí.“

„Takže ty ho chceš ovládnout. Říkal, že ses ho pokusila využít, ale to je poprvé, co to otevřeně připouštíš.“ Min zamrazilo. Rozzlobeně dodala: „Zatím jste s Moirain neodvedly moc dobrou práci.“

Siuan jako by z ramen spadla veškerá únava. Narovnala se a stála tu shlížejíc na Min. „Radši bys měla doufat, že to dokážeme. Copak sis myslela, že ho nechám jen tak odejít a volně pobíhat? Umíněného a unáhleného, nevycvičeného, nepřipraveného, možná už dokonce šíleného? Copak si myslíš, že můžeme věřit vzoru, jeho osudu, že ho udrží naživu jako v nějakém příběhu? Tohle není pohádka a on není neporazitelný hrdina, a bude-li jeho vlákno ve vzoru přerušeno, kolo času si ani nevšimne, že je pryč, a Stvořitel neudělá žádný zázrak, aby nás zachránil. Jestli mu Moirain nedokáže skasat plachty, může se docela dobře nechat zabít, a kde pak budeme? Kde bude svět? Temného věznice povoluje. On se zas začne dotýkat světa, je to jenom otázka času. A pokud tu Rand al’Thor nebude, aby mu čelil v Poslední bitvě, pokud se ten svéhlavý mladý hlupák nechá dřív zabít, svět bude zničen. Válka síly započne znovu se vším všudy, tentokrát bez Luise Therina a stovky rytířů. Pak přijde věčný oheň a stín.“ Náhle se zarazila a podívala se na Min. „Tak odtud vítr fouká, co? Ty a Rand. To jsem nečekala.“

Min důrazně zavrtěla hlavou a cítila, jak jí hoří tváře. „Ovšemže ne! To jen… to ta Poslední bitva. A Temný. Světlo, jenom jsem myslela na to, že volný Temný by stačil zmrazit i strážci morek v kostech. A černé adžah…“

„Nesnaž se to zamluvit,“ zarazila ji amyrlin ostře. „Snad si nemyslíš, že je to poprvé, co vidím, jak se žena obává o život svého muže? Klidně to můžeš přiznat.“

Min si poposedla. Siuaniny oči se jí propalovaly až na dno duše, vědoucí a netrpělivé. „No dobře,“ zavrčela nakonec, „řeknu ti všechno, a jsem zvědavá, jestli nám to bude k něčemu dobrý. Když jsem Randa uviděla vůbec poprvý, spatřila jsem tři ženský tváře, a jedna byla moje. Já ještě nikdy neviděla nic o sobě, ale věděla jsem, co to znamená. Že se do něj zamiluju. Všechny tři ho budeme milovat.“

„Tři. Ty druhé dvě. Kdo je to?“

Min jí věnovala trpký úsměv. „Ty obličeje byly rozmazaný. Nevím, kdo to je.“

„A nic nenaznačuje, že on bude na oplátku milovat tebe?“

„Nic! Nikdy se na mě ani pořádně nepodíval. Myslím, že mě považuje za… za svou sestru. Tak se mě nesnaž použít jako uzdu, na který bys ho mohla vodit, protože to nebude fungovat!“

„Ale ty ho miluješ.“

„Nemám na vybranou.“ Min se snažila mluvit méně mrzutě. „Snažila jsem se to brát jako žert, ale už se tomu nemůžu dál smát. Možná mi nebudeš věřit, ale když vím, co to znamená, vždycky se to stane.“

Amyrlin si poklepala prstem na rty a zamyšleně se na Min podívala.

Ten pohled Min postrašil. Nechtěla se tak předvádět, ani toho na sebe tolik prozradit. Neřekla amyrlin všechno, ale uvědomovala si, že už by měla vědět, že nesmí dát Aes Sedai do ruky žádnou páku, pokud nechce vidět, jak ji používá. Aes Sedai byly velice obratné při hledání způsobů, jak člověka využít. „Matko, donesla jsem ti Moiraininu zprávu a řekla ti všechno, co vím o tom, co moje vidění znamenají. Už není důvod, proč bych si nemohla oblíknout svoje šaty a jít.“

„Jít kam?“

„Do Tearu.“ Po rozhovoru s Gawynem, kdy se ho snažila přesvědčit, aby neudělal nějakou hloupost, si přála, aby se sama odvážila zeptat, kde Egwain a ostatní opravdu jsou, jenže pokud amyrlin neřekla nic Elaininu bratrovi, tak existovala jen malá naděje, že to prozradí Min. A Siuan Sanče měla v očích pořád ten zamyšlený výraz. „Nebo tam, kde Rand je. Možná jsem jenom hloupá husa, ale nejsem první žena, která se zbláznila do mužskýho.“

„První, která se zbláznila do Draka Znovuzrozeného. Bude to nebezpečné být poblíž Randa al’Thora, až svět zjistí, kdo je a čím je. A jestliže má v rukou Callandor, svět se to dozví velice brzy. Polovina lidí ho bude chtít zabít i tak, jako by tím, že ho zabijí, mohli zabránit Poslední bitvě a zastavit Temného, aby se neosvobodil. Z těch, kdo budou po jeho boku, hodně lidí zemře. Bylo by pro tebe možná lepší, kdybys zůstala tady.“

Amyrlin mluvila soucitně, ale Min jí to nevěřila. Nevěřila, že je Siuan schopna soucitu. „Já to risknu. Možná mu i pomůžu. S tím, co vidím. A navíc ve Věži o moc víc bezpečno nebude, ne pokud je tu jediná červená sestra. Ty, když uvidí chlapa, který umí usměrňovat, zapomenou na Poslední bitvu i Dračí proroctví.“

„Mnoho dalších také,“ podotkla klidně Siuan. „Starých způsobů myšlení se lidé zbavují jen velice těžko, ať už jsou Aes Sedai, nebo ne.“

Min se na ni popleteně podívala. Amyrlin teď zřejmě stála na Minině straně. „Není tajemstvím, že Egwain a Nyneiva jsou moje kamarádky, a není tajemstvím, že jsou ze stejný vesnice jako Rand. Pro červený adžah to je dostatečný spojení. Když Věž zjistí, co je zač, nejspíš by mě ještě před setměním strčily do žaláře. A Egwain s Nyneivou taky, pokud jsi je někam neschovala.“

„Tak tě nesmí nikdo poznat. Rybu nechytíš, když si všimne sítě. Radím ti, abys na chvíli zapomněla na kabátec a spodky.“ Amyrlin se usmála jako kočka, když se usmívá na myš.

„A jakou rybu na mě chceš chytit?“ zeptala se Min slabým hláskem. Myslela si, že ví, a zoufale doufala, že se mýlí.

Její naděje však amyrlin nezabránila říct: „Černé adžah. Třináct jich uteklo, ale bojím se, že nějaké zůstaly. Nejsem si jistá, komu můžu věřit. Jednu chvíli jsem se bála věřit vůbec někomu. Ty nejsi temná družka, to vím jistě, a tvoje nadání by mohlo trochu pomoct. Aspoň budeš dalšíma důvěryhodnýma očima.“

„Ty tohle plánuješ, co jsem vešla do dveří, že ano? Proto jsi chtěla, aby Gawyn a Sahra mlčeli.“ V Min bublal hněv jako voda v konvici. Ta žena řekla „žába“ a čekala, že lidi skočí. A to, že to obvykle udělali, věci jenom zhoršovalo. Ona není žádná žába, žádná loutka na provázku. „To jsi udělala i s Egwain, Elain a Nyneivou? Poslala jsi je za černýma adžah? Klidně bych tomu věřila!“

„Ty se starej jenom o svoje sítě, dítě, a ostatní nechej, ať se starají o ty své. Co se tebe týče, ony za trest pracují na statku. Je to jasné?“

Ten neochvějný pohled přinutil Min si poposednout. Bylo snadné vzdorovat amyrlin – dokud na vás neupřela pronikavé chladné modré oči. „Ano, matko.“ Poddajnost v jejím hlase sice nebyla tak úplně opravdová, ale pohled na amyrlin Min přesvědčil, že to má nechat být. Zatahala za jemné sukno. „Asi mě nezabije, když to budu ještě chvíli nosit.“ Siuan se náhle zatvářila pobaveně. Min cítila, jak jí naskakuje husí kůže.

„Bojím se, že to nebude stačit. Min v šatech je pořád Min v šatech pro každého, kdo se líp podívá. A tady nemůžeš pořád nosit plášť s kapucí do očí. Ne, musíš změnit všechno, co se změnit dá. Například budeš dál vystupovat pod jménem Elmindreda. Koneckonců, jmenuješ se tak.“ Min sebou trhla. „Vlasy máš skoro tak dlouhé jako Leana, dost dlouhé, aby se daly nakadeřit. A zbytek… já jsem sice růž, pudr a barvičky nikdy nepoužívala, ale Leana si pamatuje jak na to.“

Min se od zmínky o kudrnách s každým slovem rozšiřovaly oči. „To teda ne,“ vyjekla.

„Jakmile z tebe Leana udělá dokonalou Elmindredu, nikdo v tobě neuvidí Min, co nosí nohavice.“

„To NE!“

„A důvod tvého pobytu ve Věži – důvod vhodný pro rozrušenou mladou ženu, která rozhodně nevypadá a nechová se jako Min.“ Amyrlin se zamyšleně zamračila a nevšímala si Minina úsilí ji přerušit. „Ano. Oznámíme, že paní Elmindredě se podařilo rozohnit dva nápadníky natolik, že se musí ukrýt ve Věži, dokud se mezi nimi nedokáže rozhodnout. Pár žen tu každým rokem žádá o útočiště, a občas kvůli úplným hloupostem.“ Její výraz ztvrdl. „Jestli pořád myslíš na Tear, tak si to rozmysli. Uvaž, jestli Randovi víc pomůžeš tady, nebo tam. Pokud černé adžah svrhnou Věž, nebo něco horšího, získají kontrolu, a on ztratí i tu malou pomoc, kterou mu můžu poskytnout. Tak. Jsi žena, nebo zamilovaná holčička?“

Min byla v pasti. Viděla to jasně, jako by měla na noze okovy. „Ty vždycky dostaneš, co chceš, matko?“

Amyrlinin úsměv byl tentokrát ještě chladnější. „Obvykle, dítě. Obvykle.“

Elaida si upravila šátek s červenými třásněmi a zamyšleně se zadívala na dveře do amyrlininy pracovny, v nichž právě zmizely dvě mladé ženy. Novicka vyběhla skoro vzápětí, a stačil jí jeden pohled na Elaidinu tvář, aby začala blábolit jako nemocná ovce. Elaida měla dojem, že ji poznává, i když se nedokázala rozpomenout na její jméno. Měla důležitější věci na práci než učit nějaká hloupá děcka.

„Jak se jmenuješ?“

„Sahra, Elaido Sedai.“ Znělo to spíš jako kvílení. Elaida se sice o novicky nestarala, ale novicky ji znaly, i její pověst.

Teď si Elaida na děvče vzpomněla. S hlavou celý den v oblacích a se středním nadáním, nikdy nebude mít skutečnou moc. Bezpochyby nevěděla o nic víc, než co už Elaida viděla a slyšela – určitě se nepamatovala na víc než na Gawynův úsměv. Hlupačka. Elaida ji propustila.

Dívka udělala pukrle a uklonila se tak hluboko, až se hlavou málem dotkla podlahy, načež utekla.

Elaida ji ani neviděla odcházet. Už se otočila a na novicku zapomněla. Jak se pak nesla chodbou, nehyzdila její hladké rysy jediná vráska, v jejím nitru to však vřelo. Nevšímala si ani služebných a mladších i přijatých novicek, které jí spěšně uhýbaly z cesty a hluboce se klaněly, když procházela kolem. Jednou skoro vrazila do hnědé sestry, která měla nos zabořený do papírů s poznámkami. Buclatá hnědá sestra uskočila s překvapeným vyjeknutím, které Elaida ani nezaslechla.

I přes šaty onu mladou ženu, jež šla navštívit amyrlin, poznala. Min, která při své první návštěvě Věže strávila s amyrlin tolik času, i když důvody nikdo neznal. Min, která byla blízkou přítelkyní Elain, Egwain a Nyneivy. A amyrlin tajila, kde se ty tři nacházejí. Elaida si tím byla jistá. Všechny zprávy, že si prý odsluhují trest na nějakém statku, pocházely sice z třetí i čtvrté ruky, ale jistě původně od Siuan Sanče, což byla dost velká vzdálenost, aby stačila zakrýt pozměněná slova a zpráva nebyla vyloženou lží. Nemluvě o tom, že značné úsilí, jež Elaida vynaložila, aby ten statek našla, vyšlo nazmar.

„Světlo ji spal!“ Na okamžik se jí na tváři objevil hněv. Nevěděla, zda tím myslí Siuan Sanče, či dědičku. Obojí by bylo v pořádku. Zaslechla ji jakási štíhlá přijatá novicka, mrkla na její obličej a zbledla jako její šaty. Elaida kráčela dál, aniž si toho všimla.

Kromě toho, jak byla rozzuřená, že nemůže najít Elain, mívala Elaida občas schopnost věštit, předpovídat budoucnost. Objevovala se zřídka a jen slabě, ale bylo to víc, než měla jakákoliv Aes Sedai od dob Gitary Moroso, která zemřela před dvaceti lety. První věcí, již kdy Elaida věštila, ještě jako přijatá novicka – a už tenkrát dost chytrá, aby si to nechala pro sebe – bylo, že královský rod Andoru bude klíčem k porážce Temného v Poslední bitvě. Jakmile tedy bylo jasné, že na trůn nastoupí Morgasa, přilepila se Elaida na ni a celá léta trpělivě upevňovala svůj vliv na královnu Andoru. A teď všechna její námaha, její oběť – mohla se sama stát amyrlin, kdyby nesoustředila veškeré úsilí na Andor – mohly přijít vniveč, protože Elain zmizela.

S námahou se přinutila soustředit se na to, co je nejdůležitější. Egwain a Nyneiva pocházely ze stejné vesnice jako ten zvláštní mladý muž Rand al’Thor. A Min ho taky znala, i když se to snažila utajit. Rand al’Thor byl ve středu toho všeho.

Elaida ho viděla jen jednou. Měl to být ovčák z Dvouříčí v Andoru, ale každým coulem vypadal jako Aielan. Při pohledu na něj na ni přišlo věštění. Byl ta’veren, jeden z těch vzácných lidí, kteří místo aby byli vetkáni do vzoru podle toho, jak rozhodlo kolo času, nutili vzor, aby se vytvaroval kolem nich, přinejmenším na čas. A Elaida viděla, jak kolem něj víří chaos, rozdělení a sváry v Andoru, možná na celém světě. Ale Andor musel být udržen celý, ať už se jinak stane cokoliv. První věštění ji o tom přesvědčilo.

Byla tu další vodítka, dost, aby se Siuan chytila do vlastní sítě. Pokud se dalo věřit klepům, tak existovali tři ta’veren, ne jenom jeden. Všichni tři pocházeli ze stejné vesnice, z té Emondovy Role, a všichni tři byli zhruba ve stejném věku, což bylo natolik zvláštní, aby se o tom ve Věži hodně mluvilo. A Siuan je na své cestě do Šajnaru skoro před rokem všechny tři viděla, dokonce s nimi hovořila. Rand al’Thor. Perrin Aybara. Matrim Cauthon. Prý to byla jenom shoda okolností. Pouhá šťastná náhoda. Tak se to povídalo. Avšak ti, kdo to tvrdili, nevěděli to co Elaida.

Když Elaida uviděla mladého al’Thora, Moirain ho odklidila z cesty. Moirain doprovázela jeho i ty zbývající dva ta’veren do Šajnaru. Moirain z rodu Damodredů, nejbližší přítelkyně Siuan Sanče, když byly novickami. Kdyby se měla Elaida vsadit, vsadila by si na to, že kromě ní si na to přátelství ve Věži nepamatuje nikdo. Ode dne, kdy byly pozvednuty mezi Aes Sedai, na konci aielské války, se Siuan a Moirain vydaly každá vlastní cestou a poté se chovaly skoro jako cizinky. Ale Elaida byla jednou z přijatých, když ty dvě byly ještě mladšími novickami, učila je a přísně trestala, když řádně neplnily své povinnosti, a pamatovala si to. Nemohla skoro uvěřit, že se jejich spiknutí táhne tak daleko – al’Thor se nemohl narodit o moc dřív – ale bylo to poslední pouto, které je všechny spojovalo. Elaidě to bohatě stačilo.

Ať už měla Siuan za lubem cokoliv, bylo nezbytné ji zastavit. Všude se množil zmatek a vřava. Temný se určitě osvobodí – už jen z toho pomyšlení se Elaida zachvěla a přitáhla si šátek k tělu – a Věž musí stát nad světskými sváry, aby tomu mohla čelit. Věž musí mít volnost tahat za provázky, aby státy udržela při sobě, bez problémů, které přinese Rand al’Thor. Nějak mu musí zabránit zničit Andor.

Nikomu neřekla, co o al’Thorovi ví. Chtěla to s ním vyřídit pokud možno potichu. Ve věžové sněmovně se už mluvilo o tom, že Věž na tyto ta’veren dohlédne, dokonce je povede. Sněmovna by nepřistoupila na to, aby byli odstraněni, zvláště tento jeden, a tak bylo nezbytně nutné ho odstranit. Pro dobro Věže. Pro dobro světa.

Elaida vydala zvuk, který se skoro podobal zavrčení. Siuan byla vždycky umíněná, už jako novicka si toho na dceru ubohého rybáře o sobě vždycky hodně myslela, ale jak mohla být tak hloupá a zaplést Věž do něčeho podobného, aniž by to oznámila sněmovně? Věděla, co přijde, stejně jako ostatní. Jediný způsob, jak to mohlo být ještě horší, byl, pokud…

Elaida se náhle zastavila a zahleděla se někam do prázdna. Mohlo to být tak, že Rand al’Thor dokáže usměrňovat? Nebo některý z ostatních? Nejspíš to bude al’Thor. Ne. To jistě ne. Dokonce ani Siuan by se nezapletla s někým takovým. To nemohla. „Kdo ví, co ta ženská provede?“ zamumlala Elaida. „Ona se na amyrlinin stolec nikdy nehodila.“

„Mluvíš sama se sebou, Elaido? Věděla jsem, že vy červené nemáte přátele mimo své vlastní adžah, ale aspoň v něm musíš mít někoho, s kým by sis mohla promluvit.“

Elaida se obrátila a zamračila se na Alviarin. Aes Sedai s labutí šíjí na ni hleděla s nesnesitelným chladem, který byl charakteristickým znakem bílých adžah. Mezi červenými a bílými sestrami rozhodně nepanovala láska. Po tisíc let stály ve sněmovně na opačných stranách. Bílé držely s modrými, a Siuan byla modrá. Ale bílé se pyšnily věcnou logikou.

„Pojď se mnou,“ vyzvala ji Elaida. Alviarin zaváhala, než se k ní připojila.

Bílá sestra nejdřív zvedla opovržlivě obočí nad tím, co Elaida musela povědět ohledně Siuan, ale než červená adžah skončila, zaujatě se mračila. „Nemáš důkaz o ničem… nesprávném,“ podotkla, když Elaida konečně domluvila.

„Zatím nemám,“ opravila ji Elaida pevně. Když Alviarin kývla, dovolila si Elaida napjatý úsměv. Byl to začátek. Ať tak nebo tak, Siuan bude zastavena dřív, než úplně zničí Věž.

Schovaný v hájku vysokých kalin na severním břehu řeky Taren Dain Bornhald odhodil bílý plášť s jasným zlatým slunečním kotoučem na prsou dozadu a zvedl k oku trubičku dalekohledu z tvrdé kůže. Kolem hlavy mu bzučel oblak maličkých kousalek, ale on si jich nevšímal. Ve vesnici Tarenský Přívoz naproti přes řeku stály vysoké kamenné domy na pilotech pro případ jarních záplav. Vesničané se vykláněli z oken či čekali na stupních a hleděli na třicet jezdců sedících na koních v bílých pláštích a naleštěné plátové i kroužkové zbroji. S jezdci se setkala delegace mužů a žen z vesnice. Podle toho, co Bornhald viděl, spíš naslouchali Jaretu Byarovi, což bylo mnohem lepší.

Bornhald skoro slyšel hlas svého otce. Nechej je, ať si myslí, že mají naději, a nějaký hlupák to zkusí. Pak je třeba zabíjet, a jiný hlupák se ho pokusí pomstít, takže dojde k dalšímu zabíjení. Hned od začátku zasaď do jejich srdcí strach ze Světla a ať si myslí, že nikdo nebude zraněn, pokud udělají, co se jim řekne, a nebudeš mít žádné potíže.

Při vzpomínce na otce, nyní mrtvého, zaťal zuby. S tím taky něco udělá, a brzy. Byl si jistý, že pouze Byar ví, proč tak ochotně skočil po tomto úkolu, a Byar bude držet jazyk za zuby. Byar byl Dainovu otci oddaný jako pes a všechnu svou věrnost přenesl i na Daina. Když mu Eamon Valda svěřil tento úkol, Bornhald ani na okamžik neváhal jmenovat Byara svým pobočníkem.

Byar otočil koně a vrátil se zpátky k přívozu. Převozníci okamžitě vyrazili a začali tahat bárku na silných lanech natažených přes rychle plynoucí proud. Byar se podíval na muže u lan. Ti si ho nervózně prohlíželi, jak přecházeli po bárce a pak klusali zpátky, aby mohli znovu uchopit lano. Všechno vypadalo v pořádku.

„Urozený pane Bornhalde?“

Bornhald sklonil dalekohled a obrátil hlavu. Muž s tvrdou tváří, jenž se objevil u jeho ramene, stál zpříma a zpod kónické přílby hleděl přímo před sebe. Dokonce i po namáhavé cestě z Tar Valonu – a Bornhald je hnal celou dobu – mu zbroj zářila stejně jasně jako sněhobílý plášť se zlatým slunečním kotoučem.

„Ano, dítě Ivone?“

„Posílá mě setník Farran, můj pane. To ti Cikáni. Ordeith mluvil se třemi z nich, můj pane, a teď nelze ani jednoho z těch tří najít.“

„Krev a popel!“ Bornhald se otočil na patě a s Ivonem za patami vstoupil do hájku.

Mimo dohled z řeky se mezi kalinami a borovicemi krčili jezdci v bílých pláštích a s nedbalou samozřejmostí drželi kopí či měli luky položené přes sedlové hrušky. Koně netrpělivě podupávali a oháněli se po mouchách. Jezdci čekali bez hnutí. Tohle nebude jejich první přechod přes řeku na neznámé území, a tentokrát tu nebude nikdo, kdo by je zastavil.

Na velké mýtině za muži na koních stála karavana Tuatha’anů, Kočovného lidu. Cikánů. Skoro stovka vozů s koňskými spřeženími jako malé hranaté domky na kolech, omalované směsí barev, z níž až bolely oči, rudá a zelená a žlutá a všechny představitelné odstíny modři se mísily tak, jak se to mohlo líbit jen Cikánům. Lidé sami měli šaty, vedle nichž jejich vozy vypadaly nevýrazně. Teď seděli ve velkém hloučku na zemi a se zvláštně klidnou nejistotou si prohlíželi jezdce. Tichý pláč děcka matka rychle utišila. Opodál ležela hromada mrtvých mastifů, kolem níž už bzučely masařky. Cikáni by sami na svou obranu nezvedli ruku a psy měli spíš kvůli podívané, ale Bornhald nehodlal zbytečně riskovat.

Šest mužů podle něj na dohled nad Cikány bohatě stačilo. Ti dokonce i přes strnulé výrazy vypadali rozpačitě. Na sedmého muže sedícího na koni u vozů, kostnatého mužíka s velkým nosem v tmavošedém kabátci, který jako by mu byl i přes dokonalý střih příliš velký, se nikdo ani nepodíval. Farran, vousatá hromada svalů, přes svou výšku i šířku nesmírně rychlý, stál a na všech sedm se zlostně mračil. Setník si v pozdravu přitiskl ruku v kovové rukavici na prsa, ale mluvení nechal na Bornhaldovi.

„Na slovíčko, pane Ordeithe,“ požádal Bornhald tiše. Kostnatý mužík naklonil hlavu a dlouho se na Bornhalda jen díval, než konečně sesedl. Farran zavrčel, ale Bornhald mluvil i nadále tiše. „Tři Cikáni nejsou k nalezení, pane Ordeithe. Neuvedl jsi snad do praxe ten svůj návrh, že ne?“ První slova, která Ordeithovi při spatření Cikánů splynula ze rtů, zněla: „Zabijte je. Nejsou k ničemu.“ Bornhald už zabil hodně lidí, ale nikdy s takovou lhostejností, s jakou mluvil mužík.

Ordeith si prstem zamnul dlouhý nos. „A proč bych je měl zabíjet? Zvlášť když jsi mě sjel už jenom za to, že jsem to navrhl?“ Dneska byl jeho lugardský přízvuk zvlášť patrný. Občas jím mluvil a občas ne, zřejmě aniž si to sám uvědomoval. Další věc, která na něm Bornhaldovi vadila.

„Takže jsi jim dovolil utéct?“

„No, co se toho týče, vzal jsem jich pár stranou, kde jsem mohl zjišťovat, co vědí. Nerušeně, chápeš.“

„A co věděli? Co pod Světlem můžou Cikáni vědět, aby nám to k něčemu bylo?“

„To se nedá říct, dokud se nezeptáš, že?“ utrousil Ordeith. „Žádnýmu z nich jsem moc neublížil a řekl jsem jim, ať se k vozům vrátí sami. Kdo by si pomyslel, že budou mít dost kuráže, aby utekli, když se tu kolem potlouká tolik tvých chlapů?“

Bornhald si uvědomil, že skřípe zuby. Dostal rozkaz jet co nejrychleji, aby se mohl setkat s tímto podivným chlapíkem, který pro něj bude mít další rozkazy. Bornhaldovi se to nelíbilo, i když oba rozkazy měly pečeť i podpis Pedrona Nialla, velícího kapitána dětí Světla.

Příliš toho zůstalo nevyřčeno, včetně Ordeithova přesného zařazení. Malý mužík měl Bornhaldovi radit a Bornhald měl s Ordeithem spolupracovat. Nebylo jasné, zda je Ordeith pod jeho velením, a Bornhaldovi se nelíbil náznak, že by se měl řídit jeho radami. Dokonce ani důvod k vyslání tolika dětí do této zapadlé krajiny mu nebyl jasný. Vykořenit temné druhy, samozřejmě, a šířit Světlo. To bylo bez řečí. Ale skoro polovina legie byla bez povolení na území Andoru – řád hodně riskoval, pokud se o tom něco donese královně do Caemlynu. Bylo toho moc, aby se vyplatilo těch pár odpovědí, které Bornhald dostal.

Všechno se vracelo zpátky k Ordeithovi. Bornhald nechápal, jak může velící kapitán tomu muži věřit. Pořád se zlomyslně šklebil a díky jeho záchvatům špatné nálady a povýšeným pohledům si Bornhald nebyl nikdy jistý, s jakým člověkem vlastně hovoří. Nemluvě o tom, jak se jeho přízvuk občas změnil uprostřed věty. Padesát dětí, které Ordeitha provázely, byly tou nejmrzutější a nejzamračenější skupinou, jakou kdy Bornhald viděl. Byl přesvědčený, že si je Ordeith vybral osobně, s těmi jejich kyselými výrazy, a to něco prozrazovalo o člověku, jenž si takové lidi sám vybere. Dokonce i jeho jméno, Ordeith, znamenalo ve staré řeči „pelyněk“. Přesto měl Bornhald vlastní důvody, proč chtěl být tam, kde byl. Bude s tím mužem spolupracovat, protože musí. Ale jen tolik, kolik bude muset.

„Pane Ordeithe,“ začal opatrně vyrovnaným tónem, „ten přívoz je jedinou cestou do dvouříčského kraje a ven.“ To nebyla tak docela pravda. Podle mapy, kterou měl, se Taren nedala jinde překročit a na horním toku Manetherendrelly, tvořící jižní hranici kraje, nebyly žádné brody. Na východ se táhly bažiny a slatiny. Přesto musela existovat cesta na západ, přes pohoří Oparů, třebaže mapa končila na kraji té oblasti. Přinejlepším však by průchod tamtudy byl natolik náročný, že by ho mnoho z jeho mužů nemuselo přežít, a on nechtěl, aby se Ordeith dozvěděl ani o této malé šanci. „Až bude čas odejít a my zjistíme, že druhý břeh hlídají andorští vojáci, pojedeš přes řeku mezi prvními. Zjistíš, jak je zajímavé vidět z první ruky potíže, které vznikají, když si musíš vynutit přechod přes tak širokou řeku, je to jasné?“

„Tohle je tvoje první samostatné velení, viď?“ V Ordeithově hlase se ozýval výsměch.

„Tenhle kout země je možná na mapě Andoru, ale Caemlyn tak daleko na západ neposlal výběrčího daní už celá pokolení. I kdyby ti tři mluvili, kdo by uvěřil Cikánům? Pokud už si myslíš, že tu hrozí nebezpečí, nezapomínej, čí pečeť je na tvých rozkazech.“

Na Bornhalda se podíval Farran a skoro sáhl po meči. Bornhald lehce zavrtěl hlavou a Farran nechal ruku klesnout. „Chci přejít řeku, pane Ordeithe. Přejdu ji, i kdyby další zpráva zněla, že Gareth Bryne a královnina garda sem dorazí před rozbřeskem.“

„Jistě,“ řekl Ordeith a náhle se Bornhalda snažil uklidnit. „Ujišťuju tě, že tu získáš tolik slávy jako pod Tar Valonem.“ Jeho hluboké tmavé oči náhle dostaly skelný výraz, jak se zahleděl na cosi v dálce. „V Tar Valonu je taky pár věcí, které chci.“

Bornhald potřásl hlavou. A s ním já musím spolupracovat.

Jaret Byar přitáhl otěže a seskočil z koně vedle Farrana. Byl stejně vysoký jako setník, s protáhlým obličejem a tmavýma, zapadlýma očima. Vypadal, jako by z něj vyvařili i poslední unci tuku. „Vesnice je zabezpečená, můj pane. Lucellin dává pozor, aby nikdo nevyklouzl. Skoro se podělali, když jsem se zmínil o temných druzích. Tvrdí, že to není nikdo z jejich vesnice. Ale taky říkali, že by to mohli být lidi dál na jih, ti prý by se na temné druhy hodili.“

„Dál na jih, ano?“ zeptal se Bornhald rázně. „Uvidíme. Ať se tři setniny přepraví přes řeku, Byare. Nejdřív Farranova. Ostatní budou následovat za Cikány. A ať už se žádný z nich neztratí, ano?“

„Vyčistíme Dvouříčí,“ vložil se do toho Ordeith. Úzký obličej měl zkřivený a ze rtů mu stékaly sliny. „Zbičujeme je, stáhneme je z kůže a spálíme jejich duše! To jsem mu slíbil! A teď ke mně přijde sám! Přijde!“

Bornhald kývl na Byara a Farrana, aby splnili jeho rozkaz. Šílenec, pomyslel si. Pan velící kapitán mě přinutil spolupracovat se šílencem. Ale aspoň si najdu cestu k Perrinovi z Dvouříčí. Ať to stojí, co to stojí, já svého otce pomstím!

*

Z terasy na vrcholku kopce, obklopené sloupořadím, hleděla velkopaní Suroth na širokou, nakloněnou mísu přístavu Kantorin. Vyholené spánky ponechávaly široký hřeben černých vlasů, které jí spadaly na záda. Ruce měla zlehka položené na hladkém kameni balustrády bílé jako její čisté roucho se stovkami záhybů. Ozývalo se tiché rytmické cvakání, jak nepřítomně bubnovala prsty se skoro coul dlouhými nehty, na ukazováčku a prostředníku nalakovanými na modro.

Od Arythského oceánu vál slabý větřík a spolu se svým chladem přinášel i výraznou vůni soli. U stěny za velkopaní klečely dvě mladé ženy a držely velké bílé péřové vějíře připravené pro případ, že by vánek ustal. Dvě další ženy a čtyři mladí muži doplňovali řadu klečících postav připravených posloužit. Byli bosí a všech šest mělo na sobě průsvitná roucha, aby čistými liniemi svých končetin a půvabem pohybů potěšili oko esteticky nadané velkopaní. V této chvíli však Suroth sluhy nevnímala o nic víc, než vnímáme nábytek.

Suroth se totiž dívala na šest gardistů smrtihlavů stojících na obou koncích terasy. I když byli nehybní jako sochy, s kopími s černými střapci a černě lakovanými štíty, symbolizovali její vítězství i nebezpečí, jež z toho plynulo. Smrtihlavové sloužili pouze císařovně a jejím vybraným zástupcům a byli ochotni zabít i sami zemřít se stejnou vervou. Existovalo rčení: „Na výsluní jsou chodníčky dlážděny dýkami.“

Surothiny nehty dál cvakaly o balustrádu. Jak tenké bylo ostří, po němž kráčela.

Vnitřní přístav za vlnolamem byl plný plavidel Atha’an Miere, Mořského národa, a dokonce i to největší vypadalo příliš úzké na svou délku. Díky odřezaným plachtám byla jejich ráhna a vratiráhna nakloněná v bláznivých úhlech. Paluby byly prázdné, posádky lodí byly na břehu a přísně střeženy jako každý na těchto ostrovech, kdo měl tolik zručnosti, aby dokázal přeplout otevřené moře. Velké seančanské lodě se zkosenými příděmi kotvily ve vnějším přístavu mimo jeho ústí. Jedna, s žebrovanými plachtami napjatými, doprovázela houf malých rybářských člunů zpátky k ostrovnímu přístavu. Kdyby se menší plavidla rozdělila, některé by mohlo uniknout, ale seančanské lodi s sebou vozily damane, a jediná ukázka síly damane zahnala veškeré pomyšlení na útěk. Ožehlý a rozbitý trup lodi Mořského národa stále ležel v bahně u ústí přístavu.

Nevěděla, jak dlouho se jí podaří zabránit, aby se Mořský národ jinde – a ti prokletí suchozemci z pevniny – dozvěděl, že drží tyto ostrovy. Bude to dost dlouho, říkala si v duchu. Musí to být dost dlouho.

Po katastrofě, do níž je zavedl velkopán Turak, se jí podařil malý zázrak, když sehnala většinu seančanských oddílů. Až na hrstku lodí velela celému loďstvu, které uniklo z Falme, a nikdo nezpochybňoval její právo velet Hailene, Předběžníkům. A pokud ten zázrak vydrží, nikoho na pevnině ani nenapadne, že jsou tady. A čekají, aby mohli dobýt zpět území, pro něž je poslala císařovna, čekají, aby dosáhli corenne, návratu. Její špehové už hledali cestu. Nebude třeba vracet se ke dvoru Devíti měsíců a omlouvat se císařovně za neúspěch, který ani nebyl její.

Pomyšlení na to, že by se musela omluvit císařovně, ji roztřáslo. Taková omluva byla vždy ponižující a obvykle bolestná, ale ona se třásla pomyšlením na to, že by jí nakonec nemuselo být povoleno zemřít, že by musela žít dál, jako by se nic nestalo, zatímco by všichni, obyčejní lidé i urození, věděli o jejím pokoření. Přiskočil k ní jeden z hezkých mladých sloužících se světle zeleným rouchem pošitým peřím rajek zářivých barev. Suroth natáhla ruce, aby jí mohl oděv natáhnout, a nevšímala si ho o nic víc než hroudy hlíny vedle svého sametového střevíčku.

Aby se vyhnula omluvě, bude muset znovu získat, co bylo ztraceno před tisíci lety. A aby toho dosáhla, musí vyřídit muže, o němž jí její špehové z pevniny sdělili, že se prohlásil za Draka Znovuzrozeného. Jestliže nepřijdu na způsob, jak to s ním vyřídit, bude nepřízeň císařovny nejmenší z mých starostí.

Ladně se obrátila a vstoupila do komnaty vedle verandy. Vnější stěnu místnosti tvořily dveře a vysoká okna, aby zachytila vánek. Světlé dřevo na stěnách, hladké a lesklé jako aksamit, se Suroth líbilo, ale nábytek původního majitele, bývalého atha’anmierského guvernéra Kantorinu, nechala odstranit a nahradit několika vysokými zástěnami, pomalovanými většinou ptáky a květinami. Na jedné byla velká skvrnitá kočka ze Sen T’jore, velká jako horský koník, na druhé černý horský orel se zvednutou chocholkou jako světlá koruna a sněhobílými špičkami křídel roztažených na svých plných tři a půl lokte. Takové zástěny byly považovány za nekultivované, ale Suroth měla ráda zvířata. A protože si nemohla svůj zvěřinec vzít s sebou přes Arythský oceán, nechala si na zástěny namalovat dvě nejoblíbenější zvířata. Odjakživa nesnášela, když jí bylo něco upíráno.

Tři ženy čekaly, jak je tu nechala, dvě klečely a třetí ležela na holé leštěné podlaze poskládané z tmavého a světlého dřeva. Klečící ženy měly tmavomodré šaty sul’dam s červenými štítky s klikatými stříbrnými blesky na prsou a po stranách suknice. Jedna z nich, Alwhin, modrooká žena se špičatou bradou a věčně zamračená, měla vyholený levý spánek. Zbytek světle hnědých vlasů měla spletený do copu, který jí visel na rameno.

Suroth při pohledu na Alwhin na okamžik stiskla rty. Ještě nikdy nebyla žádná sul’dam povýšena mezi so’džin, dědičné vrchní sloužící urozených, natož na hlas urozených. Ale v Alwhinině případě k tomu byly dobré důvody. Alwhin toho moc věděla. Surothinu pozornost však přitáhla žena ležící na břiše, v prostých tmavošedých šatech. Žena měla kolem krku široký obojek ze stříbřitého kovu spojený lesklým vodítkem s náramkem ze stejného materiálu, který měla na zápěstí druhá sul’dam, Taisa. Díky vodítku a obojku, a’damu, dokázala Taisa ovládat ženu v šedém. A tu bylo třeba ovládat. Byla to damane, žena, která mohla usměrňovat, a tudíž příliš nebezpečná, aby jí mohlo být dovoleno chodit volně. Vzpomínky na vojska Noci byly mezi Seančany stále silné i tisíc let po jejich zničení.

Suroth nejistě mrkla na dvě sul’dam. Už žádné sul’dam nevěřila, ale neměla na vybranou, věřit jim musela. Damane nikdo jiný ovládat nedokázal, a bez damane… Už samotná představa byla nemyslitelná. Moc Seančanů, moc samotného Křišťálového trůnu, byla postavena na ovládaných damane. Bylo příliš mnoho věcí, které se sice Suroth nelíbily, ale s nimiž se musela smířit. Takové jako Alwhin, která ji sledovala, jako by byla so’džin celý život. Ne. Jako by sama byla urozená a klečela jen proto, že se tak rozhodla.

„Puro.“ Damane kdysi měla jiné jméno, když ještě byla nenáviděnou Aes Sedai, než padla do rukou Seančanům, ale Suroth je neznala a ani jí na něm nezáleželo. Žena v šedém se napjala, ale hlavu nezvedla. Její výcvik byl obzvlášť tvrdý. „Zeptám se znovu, Puro. Jak ovládá Bílá věž toho muže, který si říká Drak Znovuzrozený?“

Damane maličko pohnula hlavou, dost na to, aby mohla vrhnout poděšený pohled na Taisu. Pokud bude její odpověď nevyhovující, sul’dam by jí mohla způsobit bolest, aniž by hnula prstem, jenom díky a’damu. „Věž by se nepokoušela ovládat falešného Draka, velkopaní,“ vydechla Pura. „Chytily by ho a zkrotily.“

Taisa se rozhořčeně podívala na velkopaní. Odpověď se vyhnula Surothinu dotazu a možná naznačila, že jedna z urozených vyslovila nepravdu. Suroth lehce zavrtěla hlavou, jen maličko – neměla čas čekat, až se damane vzpamatuje z trestu – a Taisa se podvolila a sklonila hlavu.

„Ptám se znovu, Puro, co víš o tom, jak Aes Sedai…“ Suroth zkřivila rty, jak si je pošpinila tím jménem, a Alwhin znechuceně zavrčela, „… Aes Sedai pomáhají tomu muži? Varuji tě. Naši vojáci ve Falme bojovali se ženami z Věže, ženami usměrňujícími sílu, tak se to nesnaž popřít.“

„Pura… Pura to neví, velkopaní.“ Hlas damane zněl naléhavě a velice nejistě. Znovu se koutkem oka podívala na Taisu. Bylo jasné, že se zoufale snaží, aby jí uvěřily. „Možná… možná amyrlin nebo věžová sněmovna… Ne, ty by to neudělaly. Pura neví, velkopaní.“

„Ten muž může usměrňovat,“ prohlásila stroze Suroth. Žena na podlaze zasténala, i když stejná slova již od Suroth slyšela. Když to opakovala, Suroth se sevřel žaludek, ale nedovolila, aby se něco z toho projevilo na její tváři. Jen málo z toho, co se stalo ve Falme, měly na svědomí usměrňující ženy. Damane to dokázaly vycítit a sul’dam s náramkem na ruce vždycky poznala, co její damane cítí. To znamenalo, že to musela být práce muže. Také to znamenalo, že je neuvěřitelně silný. Tak silný, že se Suroth jednou či dvakrát přistihla, jak s rostoucí nevolností uvažuje, zda by vskutku nemohl být Drak Znovuzrozený. To není možné, řekla si pevně. V každém případě to neznamenalo žádný rozdíl pro její plány. „Nelze uvěřit, že by dokonce i Bílá věž dovolila takovému muži chodit volně. Jak ho ovládají?“

Damane tu ležela mlčky na břiše a ramena se jí třásla, jak vzlykala.

„Odpověz velkopaní!“ vyjela na ni ostře Taisa. Taisa se ani nepohnula, ale Pura zalapala po dechu a trhla sebou, jako by ji někdo udeřil po zádech. Rána způsobená skrze a’dam.

„P-Pura n-neví.“ Damane váhavě natáhla ruku, snad aby se dotkla Surothina střevíčku. „Prosím, Pura se naučila poslouchat. Pura mluví jen pravdu. Prosím, netrestej Puru.“

Suroth rychle ustoupila, ale nedávala na sobě znát své podráždění z toho, že ji damane přinutila se pohnout. Že se jí skoro dotkl někdo, kdo umí usměrňovat. Cítila potřebu se vykoupat, jako by se jí ta žena opravdu dotkla.

Taisa vyvalila tmavé oči nad opovážlivostí damane. Líce jí zahořely hanbou, že k tomu mohlo dojít, když měla ona její náramek. Zřejmě se nemohla rozhodnout, zda má padnout na zem vedle damane a prosit o odpuštění, či potrestat ležící ženu hned teď a tady. Alwhin se na to opovržlivě dívala se stisknutými rty a z každého jejího rysu vyzařovalo, že kdyby ona měla náramek, k něčemu podobnému by nikdy nedošlo.

Suroth maličko zvedla prst v gestu, které všichni so’džin znali od dětství, prosté propuštění.

Alwhin zaváhala, než si to přeložila, a pak se své uklouznutí pokusila zakrýt tím, že hrubě vyjela na Taisu. „Odveď tuhle… tohle stvoření z přítomnosti velkopaní Suroth. A až ji potrestáš, zajdi za Surelou a řekni jí, že své úkoly zvládáš, jako bys ještě nikdy nenosila náramek. Řekni jí, že máš být…“

Suroth přestala Alwhin vnímat. Ona nic takového nenařídila, jen je propustila, ale sledovat hádky mezi sul’dam bylo pod její úroveň. Velice ráda by věděla, zda se Pura nesnaží něco skrývat. Její špehové hlásili, že ženy z Bílé věže nemůžou lhát. Nebylo možné Puru donutit vyslovit byť jen prostou lež, říct, že bílý šátek je černý, ale to jako důkaz nestačilo. Někdo by mohl přijmout slzy damane a její tvrzení, že to nedokáže, ať už sul’dam udělá cokoliv, ale nikdo z těch, komu by to stačilo, by nebyl povýšen, aby velel návratu. Pura mohla mít schovanou ještě zásobu svobodné vůle, mohla být dost chytrá, aby se pokusila využít jejich víry, že nedokáže lhát. Žádná z žen uvázaných na pevnině nebyla zcela poslušná a důvěryhodná, nebyly jako damane přivezené ze Seančanu. A žádná z nich plně nepřijala, čím jsou, jako seančanské damane. Kdo mohl říci, jaká tajemství by mohla skrývat jedna z těch, které se nazývaly Aes Sedai?

Suroth nikoliv poprvé zatoužila, aby měla i ostatní Aes Sedai, které byly lapeny na Tomově Hlavě. Kdyby mohla vyslýchat dvě, měla by větší naději přichytit je při lži a uhýbání. Bylo to však jen marné přání. Ty zbývající mohly být mrtvé, utopené v moři nebo předvedené před dvůr Devíti měsíců. Některým lodím, které Suroth nedokázala sebrat, se musel podařit návrat zpátky přes oceán. A na jedné z nich mohla být některá z těchto žen.

Ona sama vyslala zpátky loď s pečlivě upravenými zprávami už skoro před půl rokem, jakmile upevnila svou kontrolu nad Předběžníky, s kapitánem a posádkou pocházejícími z rodin, které sloužily té její od chvíle, kdy se skoro před tisíci lety Lothair Paendrag prohlásil císařem. Vypravit tu loď bylo riziko, protože císařovna mohla poslat někoho, kdo by ji nahradil. Ale nevyslat ji by bylo ještě nebezpečnější. Pak by Suroth mohlo zachránit jen naprosté a drtivé vítězství. Možná ani to ne. Takže císařovna ví o Falme, o Turakově neúspěchu a Surothině odhodlání pokračovat dál. Ale co si o tom myslí a co s tím udělá? To Suroth zajímalo víc než všechny damane, ať už byly před svým uvázáním čímkoliv.

Císařovna však přesto nevěděla vše. To nejhorší nemohla Suroth svěřit žádnému poslovi bez ohledu na jeho věrnost. To císařovně sdělí až osobně. A dávala si záležet, aby tomu tak bylo. Doposud existovali jen čtyři lidé, kteří znali její tajemství, a dva z nich už nikdy nepromluví, ne o své vlastní vůli. Jen pouhé tři další smrti by toto tajemství upevnily ještě víc.

Suroth si neuvědomila, že to poslední zamumlala nahlas, dokud Alwhin neřekla: „A přesto velkopaní potřebuje, aby ti tři zůstali naživu.“ Klečela si tu, pokorná a poslušná, jak se sluší a patří, dokonce zvládla i ten trik se sklopenýma očima, ale i tak se jí dařilo neustále sledovat, zda Suroth nevydá nějaký pokyn. Hlas měla také pokorný. „Kdo ví, velkopaní, co by císařovna – kéž žije věčně! – udělala, kdyby zjistila, že před ní někdo chce takovou věc zatajit?“

Místo odpovědi Suroth zase maličko kývla prstem na znamení, že ji propouští. Alwhin opět zaváhala – tentokrát to musela být prostá neochota odejít, ta žena si o sobě moc myslí! – než se hluboce poklonila a vycouvala ze Surothiny přítomnosti.

Suroth se s námahou uklidnila. Sul’dam a ty zbývající dvě znamenaly problém, který zatím nemohla vyřešit, ale trpělivost byla pro urozené nezbytná. Ti, jimž chyběla, obvykle skončili ve věži Krkavců.

Když se znovu objevila na terase, klečící sloužící se maličko předklonili, jak byli připravení jí posloužit. Vojáci dál stáli na stráži, aby zajistili, že ji nikdo nevyruší. Suroth se znovu zastavila u balustrády, a tentokrát se zadívala daleko na moře směrem k pevnině stovky mil na východ.

Tomu, kdo úspěšně povede Předběžníky, kdo zahájí návrat, připadne velká čest. Možná dokonce adopce do císařovniny rodiny, i když to nebyla čest, která by neměla záporné stránky. A také osobě, která úspěšně chytí toho Draka, ať už falešného či skutečného, a zajistí ovládání jeho neuvěřitelné síly…

Ale jestli – až ho zajmu, předám ho císařovně? To je otázka.

Znovu začala poklepávat dlouhými nehty na široké kamenné zábradlí.

Kapitola 2

Víry ve vzoru

Na pevninu vál horký noční vítr, na sever přes rozlehlou deltu zvanou Dračí Prsty, složité bludiště říčních ramen, širokých i úzkých, některých dokonce udušených ostřicí. Rozlehlé porosty rákosí oddělovaly shluky nízkých ostrůvků zarostlých stromy s pavoukovitým kořáním, které nebyly k vidění nikde jinde. Nakonec delta ustoupila svému zdroji, řece Erinin, v tomto místě nesmírně široké, poseté světly luceren malých člunů, které s jejich pomocí rybařily. Čluny a světla se prudce rozkolébaly – zcela nečekaně, a někteří starší muži začali mumlat cosi o zlých tvorech potulujících se nocí. Mladí muži se smáli, ale o to rychleji vytahovali sítě, dychtiví být zpátky doma a ze tmy. V příbězích se vyprávělo, že zlo nemůže překročit váš práh, pokud ho nepozvete dál. Tak se to vyprávělo. Ale tady venku, v temnotě…

I poslední zbytky soli zmizely, když vítr dosáhl velkého města Tearu, stojícího na břehu řeky, kde se hostince a krámky s prejzovými střechami tísnily vedle vysokých paláců s mnoha věžemi lesknoucími se v měsíčním světle. Ale žádný z paláců nebyl ani zpoloviny tak vysoký jako masivní hmota, téměř hora, která se táhla ze středu města až k vodě. Tearský Kámen, pevnost z pověstí, nejstarší tvrz lidstva, vztyčená za posledních dnů Rozbití světa. Když státy a říše vznikaly a rozpadaly se, byly nahrazeny jinými, a ty se také rozpadly, Kámen tu pořád stál. Byla to skála, na níž si vojska lámala zuby – oštěpy, meče i srdce – po tři tisíce let. A za celou tu dobu pevnost nikdy nepadla. Až nyní.

Ulice města, taverny a hostince byly v teplé a dusné temnotě téměř prázdné. Lidé se opatrně zdržovali ve vlastních zdech. Kdo Kámen držel, byl pánem Tearu, města i státu. Tak tomu bylo odnepaměti a lidé z Tearu to vždycky přijímali. Za denního světla nadšeně jásali a zdravili svého nového pána, jako by zdravili i toho starého. Za noci se choulili ve svých domovech a třásli se i přes panující vedro, když jim nad střechami kvílel vítr jako tisíc plaček. Hlavami se jim honily nové představy a naděje, sny, jaké si v Tearu nikdo nedovolil po sto pokolení, naděje smísená se strachem starým jako Rozbití.

Vítr trhal za dlouhý bílý praporec chytající měsíční světlo nad Kamenem, jako by ho chtěl urvat. Na praporci kráčela vlnící se postava jako čtyřnohý had se zlatou lví hřívou, šarlatovými a zlatými šupinami. Tvor na korouhvi jako by si osedlal vítr. Korouhev z proroctví, po jejímž spatření všichni tolik prahli a zároveň se ho děsili. Zástava Draka. Draka Znovuzrozeného. Zvěstovatele spasení světa a ohlašovatele příchodu nového Rozbití. Jako by ho takový vzdor příliš rozzuřil, vítr se vrhl proti pevným hradbám Kamene. Dračí zástava se lhostejně vznášela za noci v očekávání větší bouře.

V místnosti asi v polovině výšky Kamene na jeho jižní straně seděl na truhlici Perrin s nohama položenýma na posteli a pozoroval tmavovlasou mladou ženu přecházející sem a tam. Ve zlatých očích měl ostražitý výraz. Faile se s ním obvykle štěkala, mírně si utahovala z jeho schválně pomalých způsobů. Dneska večer však od chvíle, co prošla dveřmi, nepronesla ani deset slov. Cítil růžové lístky, které jí po vyprání vložili do šatů, i vůni, která byla jen její. A v náznaku čistého potu cítil nervozitu. Faile skoro nikdy nedávala najevo nervozitu. Perrina z toho, jak uvažoval, proč je nervózní právě teď, začalo svrbět mezi lopatkami, a nemělo to nic společného s vedrem. Úzké, rozstřižené suknice, které Faile nosila, při jejím přecházení tiše šustily.

Perrin se podrážděně podrbal na dvoutýdenním strništi. Vous měl ještě kudrnatější než vlasy. A taky bylo horko. Už posté ho napadlo, že by se měl oholit.

„Sluší ti to,“ poznamenala Faile náhle a zastavila se.

Perrin nejistě pokrčil rameny, která ho po dlouhých hodinách práce v kovárně bolela. Občas to dělávala, jako by věděla, nač zrovna myslí. „Lechtá to,“ zavrčel a přál si, aby mluvil odhodlaněji. Byla to jeho bradka. Mohl si ji oholit, kdykoliv chtěl.

Faile si ho prohlížela s hlavou na stranu. Díky výraznému nosu a vysedlým lícním kostem byl její ohnivý pohled v ostrém protikladu k tichému hlasu, když řekla: „Vypadá na tobě správně.“

Perrin si povzdechl a znovu pokrčil rameny. Ona ho nežádala, aby si nechal narůst plnovous, a ani to neudělá. A přesto věděl, že bude holení dál odkládat. Napadlo ho, jak by se s takovou situací vyrovnal jeho přítel Mat. Možná by ji štípl do zadečku a políbil a poznamenal by něco, co by ji rozesmálo, čímž by ji přivedl na jiné myšlenky. Ale Perrin věděl, že to s děvčaty neumí tak jako Mat. Ten by se nikdy nepotil kvůli vousu jen proto, že si nějaká žena myslí, že by měl mít chlupy na obličeji. Leda by ta žena byla Faile. Perrin měl pocit, že otec musí jejího odchodu z domova velice litovat, a to nejen proto, že byla jeho dcera. Byl to největší obchodník s kožešinami v Saldeii, aspoň to Faile tvrdila, a Perrinovi bylo jasné, že je vždycky po jejím.

„Něco ti dělá starosti, Faile, a nejsou to moje vousy. Tak co je to?“

Náhle se zatvářila ostražitě. Uhýbala před ním očima a raději si opovržlivě prohlédla zařízení místnosti.

Vyřezávaní levharti a lvi, načepýření jestřábi a lovecké výjevy zdobili vše, od vysokého šatníku a sloupků u postele, silných jako jeho noha, po čalouněnou lavici před vychladlým mramorovým krbem. Některá zvířata měla granátové oči.

Snažil se přesvědčit majhere, že chce obyčejný pokoj, ale ona to zřejmě nepochopila. Ne že by byla hloupá nebo natvrdlá. Majhere velela zástupu sloužících, kterých bylo víc než obránců Kamene. Ať už Kámen ovládal kdokoliv, ať už kdokoliv držel jeho hradby, majhere dohlížela na každodenní záležitosti, aby všechno fungovalo, jak má. Ale na svět se dívala tairenskýma očima. Přes své šaty musel být víc než jen mladý venkovan, na což vypadal, protože kmáni v Kameni nebyli nikdy ubytováváni – až na obránce a sloužící, samozřejmě. A kromě toho patřil do Randovy společnosti, přítel či družiník, rozhodně však byl nějakým způsobem blízký Draku Znovuzrozenému. A pro majhere proto patřil přinejmenším na stejnou úroveň jako páni země, pokud ne vznešení páni. Šokovalo ji už to, že ho ubytovali tady, kde neměl ani oddělený obývací pokoj. Perrin tušil, že by mohla i omdlít, kdyby trval na ještě obyčejnější komnatě. Pokud tu vůbec něco takového kromě obydlí sloužících a obránců vůbec bylo. Aspoň že tu kromě svícnů nebylo nic pozlaceno.

Jenomže Faile neměla na věci stejný názor. „Měl bys mít lepší pokoj než tenhle. Zasloužíš si ho. Můžeš vsadit poslední měďák, že Mat ho má.“

„Mat má rád křiklavý věci,“ odtušil prostě.

„Ty netrváš na tom, co ti patří.“

Perrin neřekl nic. Kvůli jeho pokoji nebyla nervózní o nic víc než kvůli jeho vousům.

Po chvíli se Faile ozvala znovu. „Pán Drak o tebe zřejmě ztratil zájem. Teď je pořád zavřený se vznešenými pány.“

Svrbění mezi lopatkami zesílilo. Perrin poznal, že tohle je věc, která jí dělá skutečné starosti. Snažil se mluvit lehce. „Pán Drak? Mluvíš jako Tairenka. Jmenuje se Rand.“

„Je to tvůj přítel, Perrine Aybaro, ne můj. Jestli takový muž má vůbec nějaké přátele.“ Zhluboka se nadechla a pokračovala mírnějším tónem. „Napadlo mě, že opustím Kámen. Odejdu z Tearu. Myslím, že mě Moirain nebude chtít zastavit. Zprávy o… o Randovi už pronikly z města před dvěma týdny. Nemůže si myslet, že to udrží v tajnosti dál.“

Perrin se zarazil, aby si znovu nepovzdechl. „Já si to taky nemyslím. Spíš mám dojem, že tě považuje za přítěž. Nejspíš ti dá nějaký peníze a pošle tě pryč.“

Faile si dala ruce v bok a upřeně se na něj zadívala. „To k tomu nemáš víc co říct?“

„Co chceš, abych řekl? Že chci, abys zůstala?“ Hněv, jenž se mu ozval v hlase, ho poděsil. Zlobil se na sebe, ne na ni. Zlobil se, protože ho tohle nenapadlo. Zlobil se, protože nevěděl co s tím. A on si rád věci pořádně promýšlel. Bylo snadné nevědomky někomu ublížit, když jste moc pospíchali. A to udělal teď. Faile měla tmavé oči vykulené šokem. Pokusil se to napravit. „Já chci, abys zůstala, Faile, ale možná bys měla odejít. Vím, že nejsi zbabělá, ale Drak Znovuzrozený, Zaprodanci…“ Ne že by někde bylo opravdové bezpečí – aspoň ne na dlouho – ale existovala bezpečnější místa, než byl právě teď Kámen. Aspoň prozatím. Nebyl však tak hloupý, aby jí to řekl takhle otevřeně.

Ale jí zřejmě nezáleželo na tom, jak jí to podal. „Zůstat? Světlo na mě sviť! Cokoliv je lepší než sedět tady jako balvan, ale…“ Půvabně před ním poklekla a položila mu ruce na kolena. „Perrine. Nesnáším pomyšlení na to, že se přede mnou může najednou objevit některý ze Zaprodanců, a nechci přemýšlet o tom, kdy nás Drak Znovuzrozený všechny zabije. Koneckonců to udělal už při Rozbití. Zabil každýho, kdo mu byl blízký.“

„Rand není Luis Therin Rodovrah,“ namítl Perrin. „Totiž, on je Drak Znovuzrozený, ale není… neudělal by…“ Odmlčel se nevěda, jak skončit. Rand byl znovuzrozený Luis Therin Telamon. To znamenalo, že je Drakem Znovuzrozeným. Ale znamenalo to taky, že je Rand odsouzený k osudu Luise Therina? Nejen že zešílí – každého muže, který mohl usměrňovat, čekal takový osud a pak smrt uhnitím zaživa – ale zabije také každého, komu na něm záleží?

„Mluvila jsem s Bain a Čiad, Perrine.“

To nebylo žádné překvapení. S Aielankami Faile trávila značné množství času. Přátelství pro ni sice znamenalo jisté potíže, ale Aielanky měla zřejmě ráda stejně, jako nesnášela urozené Tairenky z Kamene. Perrin v tom však neviděl žádné spojení mezi tím, o čem tu mluvili, a také jí to řekl.

„Ony tvrdí, že se Moirain občas zeptá, kde jsi. Nebo Mat. Nechápeš? To by nemusela dělat, kdyby tě mohla sledovat s pomocí jediné síly.“

„Sledovat mě s pomocí síly?“ vyjekl slabě. O tom nikdy neuvažoval.

„A to ona nemůže. Pojď se mnou, Perrine. Než nás začne postrádat, můžeme být na dvacet mil za řekou.“

„Nemůžu,“ odepřel jí nešťastně. Pokusil se odvést její myšlenky polibkem, ale ona vyskočila a ucouvla tak rychle, že málem upadl. Nemělo smysl za ní chodit. Ruce měla zkřížené na prsou jako přehradu.

„Netvrď mi tu, že se jí bojíš. Vím, že je Aes Sedai a že jak tahá za provázky, tak vy všichni tancujete. Možná má… Randa… uvázaného tak, že nemůže utýct, a Světlo ví, že Egwain, Elain, a dokonce ani Nyneiva nechtějí, ale ty bys mohl její provázky přetrhnout, kdybys chtěl.“

„To nemá s Moirain vůbec nic společnýho. Prostě to nemůžu udělat. Já…“

Faile mu skočila do řeči. „Neopovažuj se tu na mě zkoušet nějaký ty mužský žvásty o tom, že chlap musí konat svou povinnost. Já znám povinnost stejně jako ty, a ty tady nikomu ničím povinovaný nejsi. Možná jsi ta’veren, i když podle mě to není pravda, ale Drak Znovuzrozený je on, ne ty.“

„Budeš už poslouchat?“ zařval na ni a zlostně se zamračil. Faile poněkud nadskočila. Ještě na ni nikdy nezvýšil hlas, ne takhle. Zvedla bradu a narovnala ramena, ale neřekla nic. Perrin pokračoval. „Myslím, že jsem nějak součástí Randova osudu. A Mat taky. Myslím, že on nedokáže to, co má, pokud my taky neuděláme svůj díl. To je povinnost. Jak bych mohl odejít, kdyby to mohlo znamenat, že Rand neuspěje?“

„Mohlo?“ V jejím hlase se ozval náznak důrazu, ale jen náznak. Perrina napadlo, jestli by se nedokázal přinutit a křičet na ni častěji. „To ti řekla Moirain, Perrine? Už bys měl vědět, že nemáš pořád poslouchat, co říkají Aes Sedai.“

„To jsem vydumal sám. Myslím, že ta’veren to táhne k sobě. Nebo nás s Matem možná přitahuje Rand oba. On by měl být nejsilnějším ta’veren od Artuše Jestřábí křídlo, možná od Rozbití světa. Mat dokonce ani nepřizná, že je sám ta’veren, ale ať se sebevíc snaží utýct, vždycky ho to přitáhne zpátky k Randovi. Loial říká, že ještě nikdy neslyšel o třech ta’veren, aby byli všichni stejnýho stáří a ze stejnýho místa.“

Faile si hlasitě odfrkla. „Loial nic neví. Na ogiera není moc starý.“

„Je mu přes devadesát,“ prohlásil Perrin na jeho obranu a ona se na něj upjatě usmála. U ogiera neznamenala devadesátka o moc víc, než kolik bylo Perrinovi. Možná byl Loial dokonce mladší. Perrin toho o ogierech moc nevěděl. Na každý pád Loial přečetl víc knih, než kolik Perrin kdy viděl, či o nich dokonce slyšel. Někdy měl dojem, že Loial přečetl každou knihu, jaká kdy byla vytištěna. „A ví toho mnohem víc než ty nebo já. On si myslí, že jsem to asi pochopil správně. A Moirain taky. Ne, neptal jsem se jí, ale proč by mě jinak tolik hlídala? Nebo myslíš, že chce, abych jí vyrobil dranžírovací nůž?“

Faile chvíli mlčela, a když promluvila, znělo to soucitně. „Ubohý Perrine. Odešla jsem ze Saldeie, abych našla dobrodružství, a teď jsem přímo v srdci jednoho takovýho dobrodružství, toho největšího od Rozbití světa, a já chci jenom být někde jinde. Ty si přeješ být jenom kovářem, a nejspíš skončíš v příbězích, ať už po tom toužíš nebo ne.“

Perrin odvrátil zrak, i když měl stále hlavu plnou její vůně. Nemyslel si, že se o něm bude vyprávět příliš mnoho příběhů, leda by se jeho tajemství rozneslo o hodně dál než mezi těch pár lidí, kteří ho již znali. Faile si myslela, že o něm ví všechno, ale mýlila se.

Sekera a kladivo byly opřené o zeď naproti, oba nástroje prosté a funkční, s topory dlouhými jako jeho předloktí. Sekera měla ošklivou půlměsíčnou čepel se silným bodcem vyrobeným pro větší účinnost při boji. S kladivem dokázal vyrábět předměty, v kovárně. Hlavice kladiva vážila víc než dvakrát tolik co čepel sekery, ale byla to sekera, která mu pokaždé, když ji zvedl, připadala těžší. Se sekerou dělal… Zamračil se, protože na to nechtěl ani pomyslet. Faile měla pravdu. On chtěl být pouze kovářem, vrátit se domů a znovu uvidět rodinu, pracovat v kovárně. Ale to nebylo možné. Věděl to.

Zvedl se, sebral kladivo a zase se posadil. Na kladivu bylo něco uklidňujícího. „Pantáta Luhhan vždycky říkával, že nemůžeš odejít od rozdělaný práce.“ Rychle mluvil dál, protože si uvědomil, že se to dost blíží tomu, co nazývala mužskými žvásty. „To je kovář u nás doma, učil jsem se u něj. Už jsem ti o něm vyprávěl.“

K jeho úžasu Faile nevyužila příležitosti poukázat, že se skoro opakuje. Ve skutečnosti neřekla nic, jen se na něj dívala a na něco čekala. Po chvíli mu to došlo.

„Takže odcházíš?“ zeptal se.

Faile vstala a oprášila si sukni. Dlouho mlčela, jako by zvažovala jeho otázku. „Nevím,“ přiznala nakonec. „Dostal jsi mě do pěkný kaše.“

„Já? A co jsem udělal?“

„No, jestli to nevíš, tak já ti to teda určitě neřeknu.“

Perrin se znovu poškrábal ve vousech a zadíval se na kladivo, které držel v druhé ruce. Mat by nejspíš věděl přesně, co měla na mysli. Dokonce i starý Tom Merrilin. Bělovlasý kejklíř tvrdil, že ženám nikdo nerozumí, ale když vyšel ze svého maličkého pokojíku v útrobách Kamene, brzy si našel půl tuctu děvčat dost mladých, aby mohla být jeho vnučkami, která vzdychala a poslouchala, jak hraje na harfu a vypráví o vznešených dobrodružstvích a romancích. Faile byla jediná žena, po jaké Perrin toužil, ale občas měl pocit, jako kdyby byl ryba, co se snaží pochopit ptáka.

Věděl, že chce, aby se jí zeptal. Tolik věděl. Mohla mu to říct, a nemusela, ale on se měl zeptat. Umíněně držel pusu zavřenou. Tentokrát hodlal vyčkat, až ji to přejde.

Venku ve tmě zakokrhal kohout.

Faile se zachvěla a objala si rukama ramena. „Moje chůva říkávala, že to znamená příchod smrti. Ne že bych tomu věřila.“

Perrin otevřel ústa, aby souhlasil, že je to hloupost, i když se také zachvěl, ale jeho pozornost přitáhlo zaskřípění a náraz. Sekera spadla na zem. Měl jen čas se zamračit a zauvažovat, co ten pád asi způsobilo, když se sekera znovu pohnula, aniž by se jí někdo dotkl, a vzlétla přímo proti němu.

Bez přemýšlení se ohnal kladivem. Kov narazil na kov a zařinčení přehlušilo Failein výkřik. Sekera přeletěla pokoj, odrazila se od protější stěny a čepelí napřed mu letěla vstříc. Perrinovi se zježily vlasy i všechny chlupy na těle.

Jak letěla sekera kolem ní, Faile se vrhla dopředu a oběma rukama popadla topor. Sekera se v jejím sevření obrátila a švihla po jejím obličeji. Perrin jen tak tak stačil přiskočit. Pustil kladivo a oběma rukama zachytil sekeru kousíček od tváře Faile. Měl pocit, že zemře, jestli jí sekera – jeho sekera – ublíží. Odtrhl zbraň od ní tak tvrdě, že si málem zabodl silný bodec do hrudi. Byl by to dobrý obchod, kdyby tak sekeře zabránil, aby ublížila Faile, ale zoufale si uvědomoval, že to možná nezvládne.

Zbraň sebou zmítala jako živá, jako oživlá zlá vůle. Chtěla dostat Perrina – věděl to tak jistě, jako by to na něj zakřičela nahlas – ale bojovala velice mazaně. Když ji odtrhl od Faile, sekera využila jeho hybnosti, aby ťala po něm. Když ji od sebe odtlačil, pokusila se dosáhnout na Faile, jako by věděla, že mu to zabrání tlačit. Bez ohledu na to, jak pevně jej svíral, topor se mu točil v rukou a ohrožoval jednoho či druhého bodcem nebo zakřivenou čepelí. Už ho z té námahy začínaly bolet ruce a mohutné svaly na pažích měl napjaté k prasknutí. Po čele se mu řinul pot. Nevěděl, jak dlouho ještě potrvá, než se mu sekera vymkne z rukou. Tohle bylo šílenství, holé šílenství, a on neměl čas na přemýšlení.

„Vypadni,“ zavrčel přes zaťaté zuby. „Ihned vypadni z pokoje, Faile!“

Byla bílá jako plátno, ale zavrtěla hlavou a rvala se se sekerou. „Ne! Nenechám tě tu!“

„Zabije nás oba!“

Faile znovu zavrtěla hlavou.

Perrin zavrčel a jednou rukou sekeru pustil – paže se mu třásla, když ji musel držet jen v jedné ruce, a od toho, jak se topor kroutil, měl spálenou dlaň – a Faile odstrčil. Ta vyjekla, když ji strkal ke dveřím. Nevšímal si jejího křiku ani toho, jak do něj buší pěstmi, a držel ji ramenem u zdi, dokud se mu nepodařilo otevřít dveře a vystrčit ji do chodby.

S prásknutím za ní dveře zavřel a opřel se o ně zády. Bokem zasunul závoru a znovu popadl sekeru oběma rukama. Těžká čepel, lesklá a ostrá, se chvěla na coul od jeho obličeje. S obrovskou námahou ji odsunul na délku paže. Z druhé strany silných dveří se tlumeně ozýval křik Faile a on cítil, že do dveří buší, ale skoro si ji neuvědomoval. Žluté oči jako by mu zářily, jako by odrážely každičký paprsek světla v místnosti.

„Takže jen ty a já,“ štěkl na sekeru. „Krev a popel, jak tě nenávidím!“ Uvnitř se jedna část jeho osobnosti málem hystericky rozesmála. Rand je ten, kdo se má zbláznit, a já tady mluvím se sekerou! Rand! Světlo ho spal!

Námahou cenil zuby a odtlačil sekeru ještě o krok ode dveří. Zbraň se chvěla, bojovala, aby dosáhla na tělo. Téměř cítil její nenasytnou žízeň po krvi. Náhle zařval a přitáhl zakřivenou čepel k sobě, přičemž se sám vrhl dozadu. Kdyby sekera byla doopravdy živá, určitě by uslyšel vítězoslavný výkřik, jak mu letěla na hlavu. V posledním okamžiku se Perrin zkroutil a protáhl se kolem letící sekery. Čepel se s hlasitým zaduněním zarazila do dřeva.

Cítil, jak z uvězněné zbraně vyprchává život – nenapadlo ho, jak jinak to nazvat. Pomalu pustil topor. Sekera zůstala, kde byla, opět jen ocel a dřevo. Dveře mu však připadaly jako vhodné místo, kde sekeru nechat. Roztřesenou rukou si otřel pot z čela. Šílenství. Tam, kde je Rand, kráčí šílenství.

Náhle si uvědomil, že už neslyší Faile křičet ani bušit na dveře. Odsunul závoru a rychle otevřel. Ze silného dřeva na druhé straně trčel lesklý oblouk oceli a zářil ve světle lamp rozvěšených po nástěnnými koberci ověšených stěnách chodby.

Faile tam stála s pozvednutýma rukama, jak ztuhla při bušení na dveře. Oči měla užasle vytřeštěné. Dotkla se špičky nosu. „Ještě coul,“ vydechla slabě, „a…“

Náhle sebou trhla, vrhla se Perrinovi do náručí, prudce ho objala a mezi nesrozumitelným mumláním ho zasypávala polibky na krk a do vousů. Stejně rychle pak odskočila a nervózně mu rukama přejela po hrudi a ramenou. „Jsi v pořádku? Nejsi zraněný? Nestalo…?“

„Nic mi není,“ uklidňoval ji Perrin. „Ale co ty? Nechtěl jsem tě vyděsit.“

Vzhlédla k němu. „Opravdu? Vážně ti nic není?“

„Vůbec nic. Já…“ Dala do svého políčku všechnu sílu, až mu zazvonilo v uších, jako když kladivo udeří na kovadlinu.

„Ty velkej chlupatej halamo! Myslela jsem, že umřeš! Bála jsem se, že tě to zabilo! Myslela jsem…!“ Zarazila se, když ji chytil za ruku dřív, než ho stačila uhodit podruhé.

„Prosím, tohle už nikdy nedělej,“ požádal ji tiše. Otisk její dlaně ho pálil na tváři a měl dojem, že ho čelist bude bolet po zbytek noci.

Její zápěstí svíral jemně jako ptáčka, ale i když se mu veškerou silou vzpírala, aby se osvobodila, nepovolil ani o kousek. Ve srovnání s tím, jak celý den mával kladivem v kovárně, mu to vůbec nepřipadalo namáhavé, ani po tom, jak se rval se sekerou. Náhle se Faile zřejmě rozhodla nevšímat si toho, že ji drží, a místo toho se mu zadívala do očí. Ani tmavé, ani zlaté oči nezamrkaly. „Mohla jsem ti pomoct. Neměl jsi právo…“

„Měl jsem plný právo,“ opáčil pevně. „Tys mi pomoct nemohla. Kdybys tam zůstala, umřeli bychom oba dva. Nemohl jsem bojovat – ne tak, jak jsem musel – a zároveň dávat pozor ještě na tebe.“ Faile otevřela ústa, ale Perrin zesílil hlas a pokračoval. „Vím, že to slovo nenávidíš. Snažím se, jak můžu, abych s tebou nezacházel jako s porcelánem, ale jestli mi někdy řekneš, abych se díval, jak umíráš, svážu tě jako jehně na jarmark a pošlu panímámě Luhhanovic. Ona takový pitomosti nemůže vystát.“

Přejel si jazykem po zubu a zkoušel, zda se mu neuvolnil. Skoro si přál, aby viděl, jak se Faile snaží mávat s Alsbet Luhhanovic. Kovářova žena manžela zvládala se stejnou lehkostí jako péči o dům. Dokonce i Nyneiva si před panímámou Luhhanovic dávala trochu pozor na svůj ostrý jazýček. Perrin usoudil, že zub zatím drží.

Faile se náhle zasmála, tichým hrdelním smíchem. „Ty bys to udělal, co? Jen si nemysli, že by sis nezatančil s Temným, kdybys to zkusil.“

Perrina to tak překvapilo, že ji pustil. Neviděl žádný rozdíl mezi tím, co právě řekl, a tím, co řekl předtím, ale ona předtím vzplála jako suchý vích, kdežto tentokrát to vzala… hravě. Ne že by bral její hrozbu smrtí na lehkou váhu. Faile nosila po těle poschovávané nože a věděla, jak je použít.

Teď si okatě mnula zápěstí a cosi si tiše bručela. Zachytil výraz „chlupatý osel“ a slíbil si, že si tu hloupou bradu oholí do posledního vousku. Určitě.

Nahlas Faile pronesla: „Ta sekera. To byl on, viď? Drak Znovuzrozený se nás pokouší zabít.“

„Musel to být Rand.“ Položil na jméno důraz. Nelíbilo se mu, když na Randa musel myslet jinak. Raději vzpomínal na to, jak spolu vyrůstali v Emondově Roli. „Ale nesnažil se nás zabít. On ne.“

Faile se na něj suše usmála, dost podmračeně. „Jestli se o to nesnažil teď, tak doufám, že to nikdy neudělá.“

„Nevím, co to dělal. Ale hodlám mu říct, ať toho nechá, a to hned.“

„Nevím, proč ti tak záleží na muži, který si dělá tolik starostí s vlastní bezpečností,“ zavrčela.

Perrin se na ni užasle zamračil a uvažoval, co tím asi myslela, ale ona se do něj jenom zavěsila. Když se vydali do Kamene, Perrin se ještě divil. Sekeru nechal, kde byla, zaraženou do dveří. Tam nikomu neublíží.

Mat, s dlouhou troubelí fajfky v zubech, si rozepnul kabátec a snažil se soustředit na karty ležící před ním rubem nahoru a na mince nasypané doprostřed stolu. Měl na sobě jasně červený kabátec andorského střihu, z nejlepšího sukna, se zlatou výšivkou kolem manžet a se širokým límcem, ale každý den se mu připomínalo, že Tear leží o hodný kus jižněji než Andor. Obličej měl celý zpocený a košile se mu lepila na záda.

Žádný z jeho společníků u stolu si však horka nevšímal, přestože jejich kabátce vypadaly ještě tlustší než ten jeho, s nabíranými rukávci podšitými hedvábím, samý brokát a saténové pruhy. Dva muži v červenozlatých livrejích hráčům neustále dolévali poháry a nabízeli vyleštěné stříbrné podnosy s olivami, sýrem a oříšky. Na sluhy vedro také nijak neúčinkovalo, i když tu a tam zívali, jakmile si mysleli, že se nikdo nedívá. Noc už nebyla zrovna mladá.

Mat upustil od toho, že by karty zvedl a znovu je zkontroloval. Určitě se od posledně nezměnily. Tři vládcové, nejvyšší karty ve třech z pěti barev, by měli stačit, aby vyhrál.

Mnohem raději by však hrál v kostky. V místech, kde obvykle hrával, se balíček karet hledal těžko, tam spíš měnilo majitele stříbro při padesáti různých hrách v kostky, ale tihle mladí tairenští panáčkové by raději chodili v hadrech, než si hodili kostkami. Podle nich je hráli jenom venkovští balíci, i když si dávali pozor, aby to neříkali před ním. Nebáli se jeho vzteku, ale toho, koho považovali za jeho přítele. Oni hráli tuhle hru, nazývanou rána, a to celé hodiny, noc co noc, s kartami, jež maloval a lakoval jeden člověk z města, který se díky nim a dalším takovým stal velice zámožným měšťanem. Od karet je dokázali odlákat jen ženy či koně, ale ani jedno na dlouho.

Mat nicméně hru rychle pochopil, a i když v ní neměl takové štěstí jako v kostkách, stačilo mu. Vedle jeho karet ležel naditý váček a další, ještě naditější, měl v kapse. Kdysi, ještě v Emondově Roli, by to považoval za hotové bohatství, stačilo by mu to, aby mohl po zbytek života žít v přepychu. Ale od chvíle, co opustil Dvouříčí, se jeho představy o přepychu změnily. Mladí pánové měli své mince na ledabyle naházených třpytících se hromádkách, ale Mat některé staré zvyky nehodlal měnit. Z taveren a hostinců bylo občas nutné rychle zmizet. Zvláště když měl své štěstí.

Až bude mít dost, aby se mohl zařídit podle sebe, zmizí z Kamene stejně rychle. Než Moirain pozná, co má v plánu. Už by byl zmizel, kdyby bylo po jeho. Jenže si nejdřív musel opatřit nějaké zlato. Za jednu noc u tohohle stolu vydělal víc než za týden v kostkách v taverně. Jen jestli mu štěstí vydrží.

Trochu se zamračil a ustaraně popotáhl z fajfky, aby to vypadalo, že si není jistý, zda má karty dost dobré na další hru. Dva z mladých pánů měli také fajfky, ale vykládané stříbrem a s jantarovými náustky. V horkém nehybném vzduchu byl jejich navoněný tabák cítit jako oblékárna urozené paní. Ne že by Mat někdy byl v oblékárně urozené paní. Kvůli chorobě, která ho málem zabila, měl v paměti tolik děr jako nejlepší krajka, ale byl si jistý, že něco takového by si docela určitě zapamatoval. Dokonce ani Temný by nemohl být tak špatný, aby mě přiměl zapomenout na něco takového.

„Dneska přistála loď Mořského národa,“ procedil Reimon přes troubel. Širokoplecí mladý pán měl naolejovanou bradku sestříhanou do úhledné špičky. To byla mezi mladými pány nejnovější móda a Reimon se poslední módy držel stejně neúnavně, jako se honil za ženskými. Což činil jen o málo méně pilně, než hrál karty. Teď hodil na hromádku uprostřed stolu stříbrnou korunu za další kartu. „Letoun. Říkají, že letouny jsou vůbec nejrychlejší lodě. Předběhnou i vítr, říkají. Rád bych ji viděl. Ať shoří má duše, rád bych.“ Ani se nenamáhal podívat na kartu, kterou dostal. Nikdy to nedělal, pokud neměl všech pět.

Buclatý muž s růžovými tvářemi mezi Reimonem a Matem se pobaveně uchechtl. „Ty chceš vidět loď, Reimone? Chtěl jsi snad říct holky, ne? Ženy. Exotické krásky Mořského národa, s prsteny, cetkami a houpavou chůzí, co?“ Položil korunu a vzal si svou kartu. Když se na ni podíval, zaškaredil se. To nic neznamenalo. Podle toho, jak se Edorion tvářil, měl vždycky nízké a nepadnoucí karty. Ale vyhrával víc, než prohrával. „No, možná budu mít s děvčaty Mořského národa větší štěstí.“

Rozdávající, vysoký a štíhlý, seděl po Matově druhé ruce. Měl špičatou bradku, ještě tmavší a lesklejší než Reimon. Teď si položil prst na nos. „Myslíš, že s nimi budeš mít štěstí, Edorione? Podle toho, jaké to jsou netýkavky, budeš mít štěstí, když jenom ucítíš jejich voňavku.“ Nadneseně mávl rukou a ostatní pánové se rozesmáli, včetně Edoriona.

Mladík s nevýrazným obličejem jménem Estean se smál ze všech nejhlasitěji a prohrábl si rukou řídké vlasy, které mu neustále padaly do čela. Kdyby měl tento mladík na sobě místo jemného žlutého sukna obyčejné hnědé, vypadal by jako kterýkoliv sedlák, ne jako syn vznešeného pána s nejbohatšími statky v celém Tearu a svým způsobem nejbohatší muž u stolu. Také vypil mnohem víc vína než ostatní.

Estean se kymácivě naklonil přes muže vedle sebe, naparáděného hejska s ostrým nosem jménem Baran, jenž jako by se na všechny pořád díval svrchu, a dloubl do rozdávajícího nepříliš jistým prstem. Baran se zaklonil a zkřivil rty kolem troubele, jako by se bál, že by Estean mohl vrhnout.

„To je dobré, Karlomine,“ zabublal Estean. „Taky si to myslíš, Barane? Edorion si ani nečichne. Jestli chce zkusit štěstí… riskovat… měl by zajít za těmi aielskými holkami jako tuhle Mat. Všechny ty oštěpy a nože. Ať shoří moje duše. Jako požádat o tanec lva.“ Kolem stolu se rozhostilo naprosté ticho. Estean se smál sám, pak zamrkal a znovu si prohrábl vlasy. „Co se děje? Řekl jsem něco? Aha! Aha, ano. Ony.“

Mat se jen tak tak přestal mračit. Ten trouba začal mluvit o Aielech. Jediným horším námětem k hovoru by byly Aes Sedai. To už jim připadalo lepší, když po chodbách chodili Aielové a zahlíželi na každého Tairena, který se jim připletl do cesty, než jediná Aes Sedai, a tihle muži si mysleli, že tu mají přinejmenším čtyři. Mat vytáhl z váčku andorskou stříbrnou korunu a přihodil ji na hromádku. Karlomin mu pomalu podal kartu.

Mat ji lehce nadzvedl palcem a nedovolil si ani mrknout. Vládce kalichů, vznešený pán Tearu. Vládcové v kartách se lišili podle toho, kde byly karty vyrobeny, a vládce kalichů, nejvyšší barva, byl vždycky skutečným vládcem toho kterého státu. Tyto karty byly velmi staré. Mat už viděl nový balíček s Randovým obličejem nebo něčím, co se mu hodně podobalo, na vládci kalichů, dokonce i s Dračí zástavou. Rand, vládce Tearu. Pořád mu to připadalo natolik směšné, až cítil potřebu se štípnout. Rand byl ovčák, dobrý přítel se smyslem pro humor, pokud zrovna nebyl přespříliš vážný a zodpovědný. Rand byl teď Drakem Znovuzrozeným. Z toho bylo jasné, jaký je Mat trouba, že tu sedí u karet, kde ho může Moirain sehnat, kdykoliv se jí zlíbí, a čeká, co udělá Rand dál. Možná s ním půjde Tom Merrilin. Nebo Perrin. Jenže Tom se zřejmě v Kameni usadil, jako by nikdy nehodlal odejít, a Perrin nikam nepůjde, pokud mu Faile nekývne. No, Mat byl v případě nutnosti připraven jít sám.

Ale uprostřed stolu bylo stříbro a před mladými pány zlato, a jestli dostane ještě pátého vládce, nikdo ho v této hře neporazí. Ne že by to potřeboval. Náhle cítil, jak ho zašimralo štěstí. Samozřejmě to nebylo takové šimrání jako při kostkách, ale on si už byl jistý, že jeho čtyři vládce nikdo nepřebije. Tairenové divoce sázeli celou noc, přes stůl si jen tak přehazovali i cenu deseti statků.

Avšak Karlomin hleděl na balíček karet v ruce, místo aby koupil čtvrtou, a Baran zuřivě bafal z fajfky a posunoval si mince před sebou, jako by si je chtěl nacpat do kapes. Vousatý Reimon se mračil a Edorion si zachmuřeně prohlížel nehty. Jen Esteana to zřejmě nijak neovlivnilo. Nejistě se zubil na všechny kolem stolu a možná už zapomněl, co vlastně řekl. Když přišli na přetřes Aielové, obvykle se jim to podařilo zvládnout se ctí, ale bylo již hodně pozdě a celou noc teklo víno proudem.

Mat v duchu zapátral, jak zabránit, aby se svým zlatem od karet odešli. Jeden pohled na jejich obličeje mu stačil, aby pochopil, že změna předmětu hovoru nepostačí. Existoval však jiný způsob. Jestliže je přiměje, aby se začali Aielům smát… Stálo by taky za to, aby se smáli i mně? Skousl troubel a pokoušel se přijít na něco jiného.

Baran oběma rukama nabral zlato a začal si je cpát do kapes.

„Taky bych se chtěl kouknout na ty ženský Mořskýho národa,“ vyhrkl Mat a mávl fajfkou, aby svým slovům dodal na důrazu. „Když se honíte za aielskýma děvčatama, stávají se vám divný věci. Hrozně divný. Jako třeba ta hra, co jí říkají Dívčina hubička.“ Už upoutal jejich pozornost, ale Baran ještě mince nevrátil a Karlomin pořád nehodlal koupit další kartu.

Estean se opilecky zahihňal. „Asi tě políbí ocelí mezi žebra. Děvy oštěpu, chápete. Ocel. Oštěpem do žeber. Ať shoří moje duše.“ Nikdo jiný se nezasmál. Ale poslouchali.

„To ani ne.“ Mat se vzmohl na úsměv. Ať shořím, už jsem toho řekl tolik, že jim můžu dopovědět i zbytek. „Rhuark říkal, že jestli chci vyjít s Děvama oštěpu, měl bych je požádat, aby si se mnou tu hubičku zahrály. Tvrdil, že je to nejlepší způsob, jak je poznat.“ Pořád to znělo jako jedna z těch líbacích her, co hrávali doma, jako třeba líbání sedmikrásek. Ale Mata by nikdy nenapadlo, že by si z něj náčelník aielského kmene mohl vystřelit. Příště bude opatrnější. Teď se pokusil vylepšit svůj úsměv. „Tak jsem zašel za Bain a…“ Reimon se netrpělivě zamračil. Nikdo z nich neznal kromě Rhuarka jediného Aiela jménem, a ani to nechtěli. Mat jména vypustil a rychle pokračoval, „… tak jsem za nima zašel, hloupej jako jehňátko, a poprosil jsem je, aby mi to ukázaly.“ Měl něco vytušit z toho, jak se náhle zářivě usmály. Jako kočky, které požádala o tanec myš. „Než jsem pochopil, co se děje, měl jsem kolem krku hrst oštěpů jako límec. Stačilo mi jednou kýchnout a mohl jsem být oholenej.“

Ostatní kolem stolu vybuchli smíchy. Reimon skoro sípal a Estean opilecky řval.

Mat je nechal. Málem znovu ucítil hroty oštěpů, které by mu prořízly kůži, kdyby jenom pohnul prstem. Bain se smála celou dobu, co mu vykládala, že ještě nikdy neslyšela o muži, který by si chtěl opravdu zahrát Dívčinu hubičku.

Mat zaváhal, když tu si Karlomin pohladil bradu a promluvil. „Tady nemůžeš přestat. Tak dál. Kdy to bylo? Sázím se, že přede dvěma dny. Když jsi nepřišel ke kartám a nikdo nevěděl, kde jsi.“

„To jsem hrál dámu s Tomem Merrilinem,“ prohlásil Mat rychle. „Tohle už bylo dávno.“ Byl rád, že umí lhát s kamennou tváří. „Obě si vzaly polibek. To je všechno. Když se jim hubička líbila, sundaly oštěpy. Když ne, trochu přitlačily. Dalo by se říct, že na povzbuzení. To bylo všechno. Ale jedno vám řeknu. Byl jsem pořezanej míň, než když se holím.“

Nacpal si fajfku zpátky do úst. Jestli chtějí vědět víc, můžou si o tu hru říci sami. Mat skoro doufal, že někteří budou natolik hloupí. Zatracené aielské ženské a jejich zatracené oštěpy. Do postele se tu noc dostal až za rozbřesku.

„Mně by to víc než stačilo,“ prohlásil Karlomin suše. „Světlo spal moji duši, jestli ne.“ Hodil na stůl stříbrnou korunu a rozdal si další kartu. „Dívčina hubička.“ Otřásal se tichým smíchem a kolem stolu se rozběhla další vlna veselí.

Baran si koupil pátou kartu a Estean vylovil minci z rozsypané hromádky před sebou. Chvíli si ji prohlížel, aby zjistil, co to vůbec je. Teď už hrát nepřestanou.

„Divoši,“ zamumlal Baran přes fajfku. „Hloupí divoši. To jsou, ať shoří moje duše. Žijí v jeskyních v Pustině. V jeskyních! V Pustině můžou žít jedině divoši.“

Reimon kývl. „Aspoň slouží Draku Znovuzrozenému. Kdyby toho nebylo, sebral bych stovku obránců a vymetl je z Kamene.“ Baran a Karlomin mu důrazně přitakávali.

Matovi ani nedalo práci udržet si kamenný výraz. Něco podobného už slyšel mockrát. Chvástání je vždycky snadné, když nikdo nečeká, že to opravdu uděláte. Stovka obránců? Dokonce i kdyby se Rand z nějakého důvodu postavil stranou, těch pár set Aielů v Kameni by se nejspíš udrželo proti jakémukoliv vojsku, které by Tear dokázal postavit. Ne že by Aielové Kámen opravdu chtěli. Mat měl tušení, že jsou tu jen proto, že tu je i Rand. Nemyslel si, že by na to přišel i některý z mladých pánů – ti se snažili Aiely pokud možno ignorovat – ale Mat pochyboval, že by se pak cítili o mnoho lépe.

„Mate.“ Estean si rozložil karty do dlaně jako vějíř a přeskládával si je, jako by se nemohl rozpomenout, jak mají vlastně jít po sobě. „Mate, promluvíš s pánem Drakem, viď?“

„O čem?“ zeptal se Mat opatrně. Až příliš mnoho Tairenů vědělo, že s Randem vyrůstali společně, aby se mu to líbilo, a zřejmě si taky mysleli, že když zrovna není s nimi, je pořád s Drakem. Nikdo z nich by se však nepřiblížil ani k vlastnímu bratrovi, kdyby mohl usměrňovat. Mat nevěděl, proč ho považují za většího troubu.

„Copak jsem to neříkal?“ Muž s obyčejnou tváří zašilhal do karet a poškrábal se na hlavě. Potom se mu tvář poněkud rozjasnila. „Aha, ano. To jeho prohlášení, Mate. Prohlášení pána Draka. To poslední. Kde říkal, že plebejci mají právo povolat urozené pány před soudce. Kdo to kdy slyšel, aby urozeného pána povolali před soudce? A kvůli sedlákovi!“

Mat stiskl váček, až mince uvnitř zaskřípaly o sebe. „Byla by to hanba,“ poznamenal tiše, „kdyby vás soudili a odsoudili jenom proto, že jste si užili s dcerou třeba takovýho rybáře, i když ona byla proti, nebo za to, že jste zmlátili nějakýho sedláka, protože vám náhodou zacákal plášť.“

Ostatní si neklidně poposedli, pochopili jeho náladu, ale Estean kýval. Hlava se mu pohupovala nahoru a dolů, až se skoro zdálo, že mu upadne. „Právě. I když až tak daleko by to samozřejmě nedošlo. Urozený pán před soudem? To nejde. Ne doopravdy.“ Opile se zasmál do karet. „Ne kvůli dceři rybáře. Je cítit rybama, víš, i když ji necháš umýt. Kyprý holky ze statku jsou nejlepší.“

Mat se v duchu přesvědčoval, že je tu kvůli hře. Přesvědčoval se, že si nemá všímat tohohle hloupého žvanění, a připomínal si, kolik zlata dokáže dostat z Esteanova váčku. Ale jeho jazyk neposlouchal. „Kdo ví, kam by to mohlo dojít? Možná i na šibenici.“

Edorion se na něj úkosem podíval. Byl ostražitý a neklidný. „Musíme mluvit o… plebejcích, Esteane? Co třeba dcery starého Astorila? Už ses rozhodl, kterou si vezmeš?“

„Cože? Aha. Aha, asi si hodím mincí.“ Estean se zamračil do karet, jednu přesunul a zamračil se znovu. „Medora má dvě tři hezký komorný. Možná Medoru.“

Mat se nyní zhluboka napil ze stříbrného poháru s vínem, aby toho muže nemusel praštit do jeho sedláckého obličeje. Byl pořád u prvního poháru. Dva sloužící se už přestali namáhat, aby mu dolili. Kdyby Esteana uhodil, žádný z ostatních by se nezvedl, aby ho zastavil. Dokonce ani Estean by se nepokoušel bránit. Protože byl přítelem pána Draka. Mat zatoužil po tom, aby byl v krčmě někde ve městě, kde mohl nějaký přístavní dělník začít zpochybňovat jeho štěstí, a jen rychlý jazyk, rychlé nohy či rychlé ruce by ho z té kaše dostaly se zdravou kůží. To tedy byl hloupý nápad.

Edorion se znovu podíval na Mata a zvažoval, v jaké je náladě. „Slyšel jsem dneska nějaké řeči. Slyšel jsem, že pán Drak hodlá vytáhnout do války proti Illianu.“

Mat se málem zakuckal vínem. „Do války?“ vyhrkl.

„Do války,“ souhlasil šťastně Reimon přes troubel.

„Jsi si jistý?“ ujišťoval se Karlomin a Baran dodal: „Já nic takového neslyšel.“

„Já to zaslechl teprve dneska od tří nebo čtyř lidí.“ Edorion byl zřejmě zcela pohlcen svými kartami. „Kdo ví, co je na tom pravdy?“

„Musí to být pravda,“ prohlásil Reimon. „Když nás povede pán Drak s Callandorem v ruce, nebudeme dokonce ani muset bojovat. On rozpráší jejich vojska a my napochodujeme rovnou do Illianu. Ale je to vlastně špatné. Ať shoří má duše, jestli ne. Moc rád bych dostal příležitost zkřížit s Illiánci meč.“

„S pánem Drakem v čele žádnou takovou šanci nedostaneš,“ řekl Baran. „Ti padnou na kolena, jakmile zahlédnou Dračí zástavu.“

„A pokud ne,“ dodal se smíchem Karlomin, „pán Drak je na místě srazí bleskem.“

„Nejdřív Illian,“ pravil Reimon. „A potom… potom pro pána Draka dobudeme celý svět. Pověz mu, že jsem to říkal, Mate. Celý svět.“

Mat kroutil hlavou. Před měsícem by je představa muže, který umí usměrňovat, muže odsouzeného k šílenství a strašlivému konci, vyděsila k smrti. Teď byli připravení následovat Randa do bitvy a důvěřovat jeho síle, že ji za ně vyhraje. Důvěřovat jediné síle, i když by to tak nejspíš neřekli. Mat však tušil, že si museli najít něco, čeho se můžou přidržet. Neporazitelný Kámen byl v rukou Aielů. Drak Znovuzrozený byl ve svých komnatách na sto loktů nad jejich hlavami, a s ním tam byl i Callandor. Tři tisíce let tairenské víry a dějin tu ležely v troskách, a svět byl převrácený vzhůru nohama. Mata napadlo, zda by to sám zvládl lépe, kdyby se celý jeho svět zhroutil za necelý den. Protáhl si mezi prsty zlatou tairenskou korunu. Ať už se mu vedlo sebelépe, nevrátí se.

„Kdy vytáhneme, Mate?“ zeptal se Baran.

„Nevím,“ odvětil Mat pomalu. „Nemyslím, že by Rand začal nějakou válku.“ Leda by se už zbláznil. A na to bylo těžké i jen pomyslet.

Ostatní se tvářili, jako by je ujišťoval, že zítra nevyjde slunce.

„My jsme pánu Drakovi samozřejmě všichni věrní.“ Edorion se mračil do karet. „I když na venkově… Slyšel jsem, že někteří ze vznešených pánů, pár z nich, se snaží sehnat vojsko, aby dobyli Kámen zpátky.“ Náhle se na Mata nikdo nedíval, i když Estean se stále pokoušel rozhodnout ohledně svých karet. „Až nás pán Drak vyvede do války, tak se samozřejmě rozprchnou. Na každý pád, my tady v Kameni jsme věrní. A vznešení páni taky, tím jsem si jistý. To jen těch pár na venkově.“

Jejich věrnost nevydrží déle než strach z Draka Znovuzrozeného. Mat měl na chvíli pocit, že chtěl Randa opustit v hnízdě zmijí. Pak si připomněl, co je Rand zač. Bylo to spíš jako opustit kunu v kurníku. Rand býval kamarád. Ale Drak Znovuzrozený… Kdo by mohl být přítelem Draka Znovuzrozeného? Já nikoho neopouštím. On by jim nejspíš mohl shodit Kámen na hlavu, kdyby chtěl. A mně taky. Znovu si řekl, že je čas odejít.

„Žádný dcery rybáře,“ mumlal Estean. „Promluvíš s pánem Drakem.“

„Jsi na řadě, Mate,“ podotkl Karlomin nervózně. Vypadal dost vyděšeně, i když čeho se bál – zda toho, že Estean Mata rozčílí, nebo že by se hovor mohl vrátit k otázce věrnosti – se nedalo poznat. „Koupíš si tu pátou kartu, nebo zůstaneš stát?“

Mat si uvědomil, že jim nevěnuje pozornost. Všichni až na něj a Karlomina měli pět karet, i když Reimon ty svoje úhledně položil lícem dolů na stůl na znamení, že vypadl. Mat zaváhal, předstíraje, že přemýšlí, pak si povzdechl a přihodil na hromádku další minci.

Když se stříbrná koruna odrazila, náhle ucítil, jak štěstí rychle roste z pramínků v hotovou povodeň. Pokaždé, když stříbro cinklo o dřevěný stůl, jasně mu zazvonilo v hlavě. Dokázal říct dopředu, jestli mince při každém dopadu skončí hlavou či orlem nahoru. Právě tak jako věděl, jaká bude jeho další karta, ještě než ji před něj Karlomin položil.

Sebral karty ze stolu a rozložil si je v ruce do vějíře. Vládce plamenů na něj hleděl spolu s ostatními čtyřmi. Amyrlin na obrázku měla plamen na dlani, i když zdaleka nevypadala jako Siuan Sanče. Ať už měli Tairenové k Aes Sedai jakýkoliv vztah, uznávali moc Tar Valonu, i když byly plameny nejnižší barva.

Jaká je pravděpodobnost, že dostane všech pět vládců? Jeho štěstí fungovalo nejlépe při věcech náhody, jako byly kostky, ale do karet mu zřejmě začínalo také trochu pronikat. „Světlo spal mý kosti na popel, jestli to tak není,“ zamumlal. Nebo to aspoň chtěl říct.

„Tak.“ Estean skoro křičel. „Tentokrát to nemůžeš popřít. To byl starý jazyk. Něco o pálení a kostech.“ Zazubil se na všechny kolem stolu. „Můj vychovatel by na mě byl hrdý. Měl bych mu poslat nějaký dárek. Jen kdybych zjistil, kam se poděl.“

O šlechticích se předpokládalo, že umějí mluvit starým jazykem, i když ve skutečnosti jich jen pár znalo víc než zřejmě Estean. Mladí pánové se začali dohadovat, co přesně Mat řekl. Očividně si mysleli, že si stěžoval na horko.

Matovi naskočila husí kůže, jak se snažil rozpomenout na slova, která právě vypustil z úst. Světlo spal Moirain! Kdyby mě nechala na pokoji, neměl bych v paměti díry dost velké, aby jimi propadl povoz i se spřežením, a nesypal bych ze sebe… ať to bylo zatraceně cokoliv! Taky by dojil tátovy krávy, místo aby chodil světem s kapsami plnými zlata, ale tu část se mu podařilo vynechat.

„Jste tu kvůli hře,“ zavrčel drsně, „nebo abyste žvanili jak báby na přástkách?“

„Kvůli hře,“ odvětil Baran stroze. „Tři koruny, zlaté!“ A přihodil mince na hromadu.

„A další tři.“ Estean škytl a přidal k ostatním šest zlatých korun.

Mat potlačil úsměv a úplně na starý jazyk zapomněl. Bylo to docela snadné, vůbec na něj totiž nechtěl myslet. Kromě toho, jestli začali přihazovat tolik, mohl by na svůj list vyhrát dost, aby mohl ráno odejít. A jestli je dost bláznivý, aby začal válku, tak odejdu, i kdybych měl jít pěšky.

Venku v temnotě zakokrhal kohout. Mat si neklidně poposedl a řekl si, že se chová hloupě. Přece nikdo neumře.

Sklopil oči ke kartám – a zamrkal. Amyrlinin plamen nahradil nůž. Zatímco si říkal, že už je unavený a má vidiny, vrazila mu maličkou čepel do ruky.

S chraplavým výkřikem karty odhodil a vrhl se dozadu. Převrátil židli a při pádu oběma nohama převrátil stůl. Vzduch jako by zhoustl na med. Všechno se pohybovalo, jako by se zpomalil čas, ale zároveň jako by se to událo najednou. Ostatní vykřikli hned po něm a jejich křik zněl dutě, jako by se rozléhal v jeskyni. Mat se židlí odplouval dozadu a stůl se vznesl vzhůru.

Vládce plamenů visel ve vzduchu, zvětšoval se a pozoroval Mata s krutým úsměvem. Teď, když amyrlin nabyla skoro životní velikosti, začala vycházet z karty. Stále byla namalovaná, dvojrozměrná, neměla hloubku, ale hned se po něm napřahovala čepelí zrudlou krví, jako by mu ji už vrazila do srdce. Vedle ní začal růst vládce kalichů, tairenský vznešený pán, a tasil meč.

Mat odplouval, ale nějak se mu podařilo sáhnout pro dýku do levého rukávu a plynule ji hodit, míře amyrlin rovnou na srdce. Pokud vůbec nějaké srdce měla. Do levé ruky se mu plavně dostal druhý nůž a ještě plavněji z ní vylétl. Dvě čepele se vzduchem nesly jako chmýří bodláku. Mat chtěl zaječet, ale v ústech mu ještě pořád zněl ten první výkřik zděšení a rozhořčení. Vládce tyčí se rozšiřoval vedle prvních dvou karet. Andorská královna svírala tyč jako obušek a rudozlaté vlasy rámovaly škleb šílence.

Mat pořád padal a pořád křičel. Amyrlin už se uvolnila z karty a vznešený pán vykročil i se svým mečem. Ploché postavy se pohybovaly stejně pomalu jako Mat. Téměř stejně. Mat měl důkaz, že ocel v jejich rukou ho může zranit, a tyč by bezpochyby dokázala rozrazit lebku. Jeho lebku.

Dýky, které hodil, se pohybovaly jako skrze rosol. Mat si byl jistý, že ten kohout kokrhal jemu. Ať už jeho otec říkal cokoliv, znamení jsou skutečná. Ale on se ještě nehodlal vzdát a zemřít. Nějak se mu podařilo vytáhnout z kabátce další dvě dýky, jednu do každé ruky. Snaže se otočit uprostřed pádu a postavit se na nohy, hodil nožem po zlatovlasé postavě s obuškem. Druhý nůž držel připravený a pokoušel se otočit, přistát tak, aby mohl čelit…

Svět poskočil zpátky do své normální rychlosti a Mat neohrabaně přistál na boku, dost tvrdě na to, aby si vyrazil dech. Zoufale se snažil zvednout a vylovit další nůž. Tom tvrdil, že jich u sebe nemůže mít moc. Nepotřeboval však ani jeden.

Na okamžik měl pocit, že karty a postavy zmizely. Možná si to všechno jenom představoval. Možná se měl zbláznit on. Pak zahlédl karty, zase v normální velikosti, přibodnuté jeho noži, které se stále ještě chvěly, k jednomu tmavému panelu dřevěného obložení. Zhluboka, roztřeseně se nadechl.

Stůl ležel na boku, mince se ještě sypaly po podlaze a mezi rozhozenými kartami se krčili mladí pánové a sloužící. Všichni zírali s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima na Mata a jeho nože, na ty, co měl v rukou, i na ty ve stěně. Estean popadl stříbrný džbán, který nějak unikl překocení, a začal si lít víno rovnou do hrdla, až mu teklo po bradě a na prsa.

„Jenom proto, že nemáš karty na výhru,“ zachraptěl Edorion, „ještě nemusíš…“ Odmlčel se a otřásl se.

„Taky jste to viděli.“ Mat vrátil nože do pochev. Po ruce mu stékal tenoučký pramínek krve z maličké ranky. „Nepředstírejte, že jste oslepli!“

„Já nic neviděl,“ namítl Reimon škrobeně. „Nic!“ Začal se plazit po podlaze a sbírat zlato i stříbro. Soustředil se na mince, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě. Ostatní dělali totéž, jen Estean prohlížel převrácené džbány, zda v nich nezůstalo víno. Jeden ze sluhů měl obličej skrytý v dlaních. Druhý měl zavřené oči a očividně se skoro bez dechu kvílivě modlil.

Mat tiše zaklel a vydal se k místu, kde jeho nože přibodly tři karty k deštění. Opět to byly pouhé hrací karty, jen tuhý papír s nyní popraskaným lakem. Ale postava amyrlin stále svírala dýku místo plamene. Mat ucítil krev a uvědomil si, že si cucá ránu na ruce.

Spěšně nože vytáhl ze zdi, a než je schoval, každou kartu přetrhl vejpůl. Po chvíli prohledal karty na podlaze, až našel vládce mincí a větrů, a ty také roztrhal. Cítil se trošku hloupě – bylo po všem, karty byly opět jenom kartami – ale nemohl si pomoct.

Žádný z mladých pánů lezoucích kolem po kolenou se ho nesnažil zarazit. Jen mu uhýbali z cesty a ani se na něj nepodívali. Dnes v noci se již hrát nebude, možná ani v několika příštích dnech. Přinejmenším nebudou hrát s ním. Ať se stalo cokoliv, jasně to bylo namířeno proti němu. A ještě jasnější bylo, že to mělo něco společného s jedinou silou. S tím oni nechtěli mít nic do činění.

„Světlo tě spal, Rande!“ zamumlal si tiše. „Jestli jsi zešílel, tak mě z toho vynechej!“ Fajfka se mu rozlomila na dva kusy a troubel byla viditelně prokousnutá. Rozzlobeně sebral ze země svůj váček a vyšel z místnosti.

V potemnělé ložnici sebou Rand neklidně házel v posteli dost velké pro pět lidí. Snil.

V šerém lese ho Moirain hnala ostrým klackem k místu, kde čekal amyrlinin stolec. Amyrlin seděla na pařezu a v rukou držela ohlávku připravenou pro něj. Mezi stromy se pohybovaly nejasné postavy, plížily se za ním a sledovaly ho. Tady se v mizejícím světle zableskla dýka, támhle zachytil provazy, které ho měly spoutat. Moirain, štíhlá a nevysoká, nesahala mu ani k rameni, měla výraz, jaký na její tváři ještě neviděl. Strach. Celá zpocená ho pobídla silněji a snažila se ho nahnat k amyrlinině ohlávce. Temní druzi a Zaprodanci ve stínech, vodítko Bílé věže před ním a Moirain za ním. Sehnul se pod Moiraininým klackem a utekl.

„Na to už je pozdě,“ volala za ním, ale on se musel vrátit zpátky. Zpátky.

Házel sebou v pokrývkách a mluvil ze spaní, pak zase ležel klidně a chvíli dýchal lehčeji.

Byl doma, v Luhu, korunami stromů pronikaly sluneční paprsky na hladinu jezírka před ním, až voda jiskřila. Na kamenech na této straně tůně rostl zelený mech a o třicet kroků dál na druhém konci byl malý oblouček lučního kvítí. Tady se jako malý kluk naučil plavat.

„Měl by sis zaplavat.“

Prudce se otočil. Stála tam Min ve svých chlapeckých spodcích a kabátci a zubila se na něj. Vedle ní byla Elain s rudozlatými kudrnami a v zeleném hedvábí, hodícím se i do zámku její matky.

Byla to Min, kdo promluvil, ale Elain dodala: „Voda vypadá lákavě, Rande. Tady nás nikdo rušit nebude.“

„Když já nevím,“ začal Rand pomalu. Min ho přerušila tím, že mu sepjala ruce za hlavou, zvedla se na špičky a políbila ho.

Tiše zopakovala Elainina slova. „Tady nás nikdo rušit nebude.“ Ustoupila a sundala si kabátec. Potom se pustila do tkanic u košile.

Rand na ni zíral a ještě víc užasl, když si uvědomil, že Elaininy šaty leží na mechu. Dědička překřížila ruce a popadla lem košile.

„Co to děláte?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

„No, chceme si zaplavat s tebou,“ opáčila Min.

Elain po něm bleskla úsměvem a přetáhla si košili přes hlavu.

Rand se k ní spěšně obrátil zády, i když to skoro nechtěl. A zjistil, že stojí proti Egwain, která na něj upírá smutné tmavé oči. Beze slova se obrátila a zmizela mezi stromy.

„Počkej!“ volal za ní. „Já ti to vysvětlím.“

Rozběhl se. Musel ji najít. Ale když dorazil ke stromům, zastavil ho Minin hlas.

„Nechoď, Rande.“

Už byly s Elain ve vodě, a jak líně plavaly uprostřed jezírka, vyčnívaly jim nad hladinou jen hlavy.

„Vrať se,“ lákala ho Elain, zvedla štíhlou paži a zvala ho k sobě pokynem. „Copak si pro změnu nezasloužíš to, po čem toužíš?“

Rand přešlápl. Chtěl odejít, ale nemohl se rozhodnout kterým směrem. Po čem touží. Ta slova zněla divně. Po čem vlastně touží? Zvedl ruku k obličeji, protože měl pocit, že si musí otřít pot. Volavku vypálenou do dlaně mu skoro zakryl hnis. V ranách s rudými okraji byly vidět bílé kosti.

S trhnutím se probudil. Ležel ve tmě a horku a třásl se. Spodní prádlo i lněné prostěradlo pod zády měl promáčené potem. Bok ho bolel v místě, kde měl starou ránu, co se nikdy řádně nezahojila. Přejel prstem drsnou jizvu, kroužek skoro coul v průměru, i po tak dlouhé době stále citlivou. Dokonce ani léčení Aes Sedai, které na něm provedla Moirain, ránu úplně nezacelilo. Ale ještě mi maso na těle nehnije. A ani jsem zatím nezešílel. Zatím. Zatím. Tím bylo řečeno vše. Bylo mu do smíchu. Zauvažoval, zda to neznamená, že už se trochu zbláznil.

Že se mu zdálo o Min a Elain, že se mu o nich zdálo takhle… No, to nebylo šílenství, ale rozhodně to byla bláhovost. Ani jedna se na něj nikdy takhle nepodívala, když byl vzhůru. S Egwain si byli skoro zaslíbeni již od dětství. Sice nikdy nepronesli závazná slova před ženským kroužkem, ale po Emondově Roli se vědělo, že se jednoho dne vezmou.

Ale ten den samozřejmě nikdy nepřijde. Ne teď, když ho čekal osud muže, který umí usměrňovat. Egwain si to musela uvědomit taky. Musela. Byla zcela zaujatá tím, že se stane Aes Sedai. Ženy jsou však zvláštní. Možná si myslí, že se může stát Aes Sedai, a přesto si ho vzít, usměrňování neusměrňování. Jak by jí měl sdělit, že už se s ní oženit nechce, že ji miluje jako sestru? Ale to nebylo nutné říkat, tím si byl jistý. Mohl se schovat za to, čím je. To musela pochopit. Který muž by požádal ženu o ruku, kdyby věděl, že mu zbývá jen pár let, tedy pokud bude mít štěstí, než zešílí a začne uhnívat zaživa? I přes panující vedro se otřásl.

Potřebuju se vyspat. Vznešení páni se ráno vrátí a budou se snažit získat jeho přízeň. Přízeň Draka Znovuzrozeného. Možná se mi teď už nebude nic zdát. Začal se převalovat ve snaze najít suché místo na prostěradle – a ztuhl. Zaposlouchal se do tichého šustění v temnotě. Nebyl sám.

Meč, jenž není mečem, ležel na druhé straně místnosti, mimo jeho dosah, na stojanu podobném trůnu, který mu věnovali vznešení páni bezpochyby v naději, že bude držet Callandor z jejich dohledu. Někdo chce ukrást Callandor. Napadlo ho ještě něco. Nebo zabít Draka Znovuzrozeného. Nepotřeboval slyšet Tomovo tiché varování, aby věděl, že ujišťování vznešených pánů o nehynoucí věrnosti jsou jenom slova zrozená z nutnosti.

Oprostil se od všech myšlenek i pocitů a povolal prázdnotu. To už dělal bez nejmenší námahy. Vznášel se ve studené prázdnotě svého nitra, veškeré myšlenky a pocity byly mimo něj, a on se natáhl po pravém zdroji. Tentokrát na něj dosáhl snadno, což ovšem nebylo pravidlem.

Saidín ho naplnil jako proud bílého žáru a světla povznášejícím životem a odpornou pachutí špíny Temného, jako když pěna ze žumpy pluje na čisté, sladké vodě. Hrozilo, že ho proud strhne, spálí, pohltí ho.

Bojoval s tou záplavou a zvládl ji pouhou silou vůle. Potom se zvedl z postele a díky usměrňování jediné síly přistál na nohou v pozici, jíž začínala figura šermu zvaná Kvítky jabloně ve větru. Nepřátel nemohlo být mnoho, jinak by natropili podstatně víc hluku. Nicméně figura s jemným jménem byla určena k boji s více než jedním protivníkem.

Když dopadl na koberec, měl již v rukou připravený meč s dlouhým jílcem a mírně zakřivenou jednobřitou čepelí. Meč jako by byl ukutý z plamene, ale na dotek nebyl teplý. Na červenožluté čepeli se jasně rýsovala černá volavka. V té chvíli také vzplály všechny svíce i pozlacená lampa, a malá zrcátka za plamínky zesilovala osvětlení. Větší zrcadla na stěnách a dvě stojací zrcadla odrážely světlo dál, takže všude ve velkém pokoji bylo možné číst.

Callandor byl v pořádku na stojanu. Meč vypadal jako skleněný, jílec i čepel, na stojánku vysokém i širokém jako člověk, z jemně vyřezávaného pozlaceného dřeva a vyloženém drahými kameny. I nábytek byl celý pozlacený a se vsazenými drahokamy, postel, židle i lavice, šatníky, truhlice, stojan s umyvadlem. Džbán i umyvadlo byly ze zlatého porcelánu Mořského národa, tenkého jako lístek. Za velký tarabonský koberec se šarlatovými, zlatými a modrými spirálami by se dalo nakoupit jídlo pro celou vesnici na několik měsíců. Skoro na každém rovném povrchu stál další jemný porcelán Mořského národa nebo číše, misky a ozdoby ze zlata vykládaného stříbrem či ze stříbra vykládaného zlatem. Na široké mramorové krbové římse se dva stříbrní vlci s rubínovýma očima snažili strhnout zlatého jelena dobře půldruhého lokte vysokého. V úzkých oknech visely závěsy ze šarlatového hedvábí s vyšívanými zlatými orly a mírně se vlnily v průvanu. Kde bylo místo, tam všude ležely nazdařbůh jen tak poházené knihy vázané v kůži či dřevě, některé byly potrhané a ještě zaprášené z nejhlubších polic v knihovně Kamene.

Uprostřed pokoje, kde myslel, že jsou vrahové či zloději, stála překvapená překrásná žena. Černé vlasy jí spadaly na ramena v lesklých vlnách a tenké roucho z bílého hedvábí víc odhalovalo, než zakrývalo. Berelain, vládkyně městského státu Mayene, byla poslední osobou, kterou by tu čekal.

Nejdřív sebou trhla, ale hned se mu půvabně hluboko uklonila, čímž se její oděv ještě více napjal. „Jsem neozbrojena, vznešený Draku. Pochybuješ-li o mých slovech, podvolím se a můžeš mne prohledat.“ Její úsměv ho náhle vyvedl z míry, protože si uvědomil, že sám na sobě kromě spodního prádla nic nemá.

Ať shořím, jestli mě ona donutí, abych si začal rychle hledat něco na sebe. Ta myšlenka se vznášela mimo prázdnotu. Neprosil jsem se jí, aby sem chodila. Aby se sem vplížila! Hněv a rozpaky sice jen proplouvaly okrajem prázdnoty, ale on stejně zrudl. Nejasně si to uvědomil, což způsobilo, že mu ruměnec na tvářích ještě víc ztmavl. Tak chladný a klidný uvnitř prázdnoty, vně… Cítil jednu každou kapku potu, která mu stékala po prsou a po zádech. Vyžadovalo velkou námahu i umíněnost, aby zůstal pod jejím pátravým zrakem stát na místě. Prohledat ji? Světlo mi pomáhej!

Trochu se uvolnil a nechal meč zmizet, ale podržel si docela tenký pramínek spojení se saidínem. Bylo to jako pít z otvoru v hrázi, když hrozí, že se celá ta hromada země náhle sesype. Voda byla sladká jako víno s medem a odporná jako močůvka vytékající z hnojiště.

Příliš toho o této ženě nevěděl, jen to, že si chodí po Kameni, jako by to byl její zámek v Mayene. Podle Toma všem neustále kladla otázky. Otázky ohledně Randa. Což mohlo být, vzhledem k tomu, čím byl, docela přirozené, ale jeho to příliš neuklidnilo. A nevrátila se do Mayene. Což rozhodně přirozené nebylo. Sice to nikdy nikdo neřekl nahlas, ale do jeho příchodu byla v Kameni již celé měsíce držena jako zajatec, odříznutá od svého trůnu a vlády nad malým státečkem. Většina lidí by využila první příležitosti, aby unikla z dosahu muže, který umí usměrňovat.

„Co tu děláš?“ Věděl, že to zní hrubě, ale nezáleželo mu na tom. „Když jsem šel spát, stáli u těch dveří na stráži Aielové. Jak ses přes ně dostala?“

Berelain se rty zvlnily o trošičku víc. Rand měl pocit, že se vzduch v pokoji zase ohřál. „Když jsem řekla, že mě vznešený pán Drak povolal, nechali mě okamžitě projít.“

„Povolal? Já nikoho nepovolal.“ Přestaň s tím, řekl si. Ona je královna, nebo něco podobného. A ty o královnách víš asi tolik jako o létání. Snažil se chovat zdvořile, ale nevěděl, jak má první z Mayene oslovit. „Má paní…“ to bude muset stačit, „… proč bych tě povolával v tuto noční hodinu?“

Berelain se zasmála hlubokým hrdelním smíchem – a Rand – i když byl zahalený v chladné prázdnotě, ten smích cítil, jako by ho zalechtal, až se mu zježily chloupky na pažích a nohou. Náhle si uvědomil její přiléhavý oděv, jako by jej spatřil teprve nyní, a cítil, jak znovu rudne. Nemůže myslet… nebo může? Světlo, vždyť jsem s ní doteď nepromluvil ani dvě slova.

„Třeba jsem si chtěla popovídat, vznešený Draku.“ Nechala světlé roucho padnout na podlahu, čímž odhalila ještě tenčí šat z bílého hedvábí, což podle Randa mohla být jedině noční košile. Hladká ramena měla úplně nahá a šat odhaloval i značnou část jejích světlých ňader. Rand se přistihl, že vzdáleně uvažuje, jak jí ta košilka vlastně drží na těle. Bylo těžké na ni nezírat. „Jsi daleko od domova stejně jako já. A zvláště noci jsou tu osamělé.“

„Zítra si s tebou velice rád popovídám.“

„Ale přes den jsou kolem tebe stále nějací lidé. Prosebníci. Vznešení páni. Aielové.“ Lehce se zachvěla. Rand si říkal, že by se měl dívat jinam, ale stejně tak mohl přestat dýchat. Ještě nikdy, když byl zahalený v prázdnotě, si tolik neuvědomoval vlastní reakce. „Aielové mne děsí a tairenské pány nemám ráda.“

Ohledně Tairenů jí rád věřil, ale nemyslel si, že by tuto ženu dokázalo něco vyděsit. Ať shořím, je v noci v ložnici cizího muže, jenom napůl oblečená, a já jsem ten, kdo skáče jako kočka při psích dostizích, prázdnota neprázdnota. Nastal čas věci urovnat, než celá záležitost zajde příliš daleko.

„Bylo by lepší, kdyby ses vrátila do své ložnice, má paní.“ Jedna jeho část jí chtěla říct, aby si vzala taky plášť. Hodně tlustý plášť. Jedna jeho část to rozhodně chtěla. „Na… na povídání je opravdu dost pozdě. Zítra si promluvíme. Za světla.“

Úkosem se na něj podívala. „To už jsi stačil převzít škrobené tairenské způsoby, vznešený Draku? Nebo je ta cudnost pozůstatkem z toho tvého Dvouříčí? My v Mayene nejsme tak… formální.“

„Má paní…“ Snažil se mluvit formálně. Jestli neměla ráda formálnost, tak on právě po ní toužil. „Jsem zaslíbený Egwain al’Vere, má paní.“

„Myslíš tu Aes Sedai, vznešený Draku? Jestli vůbec je Aes Sedai. Na to, aby nosila prsten a šátek, je poměrně mladá – možná až příliš mladá.“ Berelain mluvila, jako by Egwain byla dítě, i když ona sama mohla být nanejvýš o rok starší než Rand, pokud vůbec, a on byl jenom o dva roky starší než Egwain. „Můj pane, nechtěla jsem se cpát mezi vás. Ožeň se s ní, pokud je ze zeleného adžah. Já rozhodně nejsem natolik ctižádostivá, abych se toužila provdat za samotného Draka Znovuzrozeného. Odpusť, jestliže jsem překročila hranici, ale říkám ti, my v Mayene nejsme tak… formální. Smím tě oslovovat Rande?“

Rand sám sebe překvapil, když si lítostivě povzdechl. Jakmile Berelain mluvila o svatbě s Drakem Znovuzrozeným, zablesklo se jí v oku, jen maličko změnila výraz, hned to bylo pryč. Pokud o tom předtím neuvažovala, tak teď zcela jistě ano. Za Draka Znovuzrozeného, ne Randa al’Thora. Za muže z proroctví, ne za ovčáka z Dvouříčí. Příliš ho to ale neděsilo. Některé dívky doma často snily o tom, kdo byl při hrách o Bel Tinu a Letnicích nejsilnější nebo nejrychlejší, ať už to byl kdokoliv, a občas nějaká žena spočinula okem na muži s největšími polnostmi či největšími stády. Bylo by však příjemné myslet si, že chce Randa al’Thora. „Je čas odejít, má paní,“ pronesl tiše.

Berelain přistoupila blíž. „Cítím na sobě tvoje oči, Rande.“ Hlas měla jako mlhavý žár. „Já nejsem žádná vesnická dívka uvázaná k zástěře své matky a vím, že chceš…“

„Copak si myslíš, že jsem z kamene, ženská?“ Když zařval, Berelain odskočila, ale vzápětí už zase přicházela, natahovala k němu ruce a její oči byly jako temné tůně, které dokážou muže stáhnout do svých hlubin.

„Tvoje paže vypadají pevné jako z kamene. Jestliže si myslíš, že na mne musíš být takto hrubý, tedy buď hrubý, pokud mě obejmeš.“ Potom se dotkla jeho tváře. Od prstů jako by jí přeskočily jiskry.

Rand bez přemýšlení usměrnil proud, s nímž byl stále spojen, a ona se náhle potácela a couvala s očima poplašeně rozšířenýma, jako by ji zatlačovala stěna ze vzduchu. Rand si uvědomil, že to také vzduch je. Mnohem častěji vůbec netušil, jak vlastně dělá to, co dělá, než že by to věděl. Ale pokud věc aspoň jednou zvládl, obvykle ji už dokázal zopakovat.

Neviditelná, posouvající se stěna vytvářela vlnky na koberci, dostala se k Berelaininu rouchu i botě, kterou při svlékání odhodil, a červené podnožce s otevřeným svazkem Historie Tearského Kamene od Ebana Vandese, a to vše zatlačila stejně jako návštěvnici skoro až ke stěně, kde Berelain uvěznila. Dostatečně daleko od něj. Rand přerušil proud – dokázal na to myslet jedině takhle – a už ani nepotřeboval štít udržovat sám. Chvíli studoval, co vlastně udělal, až si byl jistý, že to dokáže provést znovu. Vypadalo to užitečně, zvláště ta pouta.

Berelain, s očima stále vytřeštěnýma, ohmatala třesoucíma se rukama své vězení. V obličeji byla bílá skoro jako její průsvitná košilka z bílého hedvábí. Stolička, bota i kniha jí ležely u nohou, zamotané v kusu oděvu.

„Jakkoliv toho lituju,“ prohlásil Rand, „už spolu nebudeme hovořit, pokud to nebude na veřejnosti, má paní.“ Opravdu toho litoval. Ať už byly její motivy jakékoliv, byla neuvěřitelně krásná. Ať shořím, já jsem ale hlupák! Nebyl si jistý, jak to myslí – zda protože ji považuje za krasavici, nebo protože ji posílá pryč. „Vlastně bude nejlepší, když si co nejdřív zařídíš cestu zpátky do Mayene. Slibuji ti, že Tear už Mayene obtěžovat nebude. Máš moje slovo.“ Byl to slib, který potrvá pouze do jeho smrti, možná jen tak dlouho, dokud zůstane v Kameni, ale musel jí něco nabídnout. Obvaz na ránu, kterou utržila její pýcha, dar, kterým odvedl její pozornost od toho, jak je vyděšená.

Ale ona už svůj strach ovládala, přinejmenším navenek. Její výraz byl samá upřímnost a otevřenost, veškerá svůdnost zmizela. „Odpusť. Tohle jsem nezvládla. Nechtěla jsem tě urazit. U nás smí žena volně vyjádřit muži svou náklonnost, nebo on jí. Rande, musíš vědět, že jsi velice pohledný muž, vysoký a silný. To já bych musela být jako z kamene, kdybych to nepoznala a neobdivovala. Prosím, neposílej mne pryč. Budu tě prosit na kolenou, pokud si to přeješ.“ Ladně poklekla jako při tanci. Navenek byla stále upřímná, vše přiznávala, ale na druhou stranu se jí v kleku podařilo stáhnout již tak choulostivý kus oděvu o hodný kus níž, až opravdu hrozilo, že jí spadne. „Prosím, Rande.“

I když byl Rand zahalený v prázdnotě, zíral na ni, byť to nemělo nic společného s její krásou či téměř úplnou nahotou. Tedy, jen částečně. Kdyby byli obránci Kamene aspoň zpola tak odhodlaní jako žena před ním, zpola tak upření na svůj záměr, ani deset tisíc Aielů by Kámen nezdolalo.

„Jsem poctěn, má paní,“ sdělil jí Rand diplomaticky. „Věř mi, že jsem. Ale to by k tobě nebylo poctivé. Nemůžu ti dát, co si zasloužíš.“ Ať si z toho vybere, co bude chtít.

Venku v temnotě zakokrhal kohout.

K Randovu překvapení se Berelain náhle podívala za něj a oči měla velké jako talíře, ústa otevřená a štíhlý krk přiškrcený výkřikem, který však nikdy nevydá. Rand se otočil a do ruky mu opět vskočil červenožlutý meč.

Na druhé straně pokoje odráželo zrcadlo jeho obraz. Byl tam vysoký mladý muž s narudlými vlasy a šedýma očima, pouze v bílém lněném prádle, v ruce s mečem ukutým z ohně. Odraz vykročil ze zrcadla na koberec a zvedl meč.

Já vážně zešílel. Ta myšlenka proplula na okraji prázdnoty. Ne! Ona to viděla taky. Je to skutečné.

Koutkem oka zachytil jakýsi pohyb po své levici. Stočil se dřív, než si to stačil promyslet, a švihl mečem nahoru v pohybu zvaném Měsíc stoupá nad hladinu. Čepel proťala postavu – jeho – sestupující ze zrcadla na zdi. Postava se zamihotala, rozpadla se jako prachová zrnka, chvíli se vznášela vzduchem a pak zmizela. Randův odraz se však vzápětí objevil v zrcadle znovu a tentokrát hned položil ruce na rám. Rand si uvědomoval pohyb ve všech zrcadlech v místnosti.

Zoufale bodl do zrcadla. Postříbřené sklo se roztříštilo, ale zdálo se, že jeho odraz se rozbil první. Rand měl dojem, že se mu v hlavě ozval vzdálený výkřik, jeho vlastní hlas zařval a umlkl. Každé zrcadlo v místnosti tiše vybuchlo a na koberec se sypalo sklo. Skomírající křik se v jeho hlavě ozýval znovu a znovu, až mu z toho běhal mráz po zádech. Byl to jeho hlas. Bylo mu zatěžko uvěřit, že nekřičí sám.

Otočil se k obrazu, jenž již ze zrcadla vylezl, právě včas, aby stačil odrazit útok. Otevíráním vějíře odrazil Kameny padající dolů horou. Postava odskočila, a Rand si náhle uvědomil, že není sama. I když zrcadla rozbil dost rychle, unikly z nich ještě další dva odrazy. Teď tu stály proti němu, tři kopie jeho samotného až po naběhlou jizvu na boku, všechny tři na něj hleděly s tvářemi pokřivenými nenávistí, opovržením a zvláštním hladem. Jen jejich oči byly prázdné, bez života. Než se stačil nadechnout, vrhly se na něj.

Rand ukročil a pořezal si nohy o střepy z rozbitého zrcadla. Stále ustupoval do boku, procházel šermiřskými figurami a snažil se čelit vždy jen jednomu útočníkovi. Použil všechno, co ho kdy při jejich denních cvičeních Moirainin strážce Lan naučil o meči.

Kdyby ti tři bojovali společně a podporovali se navzájem, zemřel by hned na začátku, ale oni bojovali každý sám za sebe, jako by ti ostatní neexistovali. Přesto nedokázal jejich čepel odrazit pokaždé. Ve chvilce mu po tváři, po hrudi i po pažích stékala krev. Stará rána se znovu otevřela a krev mu rudě potřísnila i spodky. Jeho protivníci měli jeho zručnost stejně jako jeho tvář, a byli tři na jednoho. Při boji převraceli židle i stolky. Nesmírně cenný porcelán Mořského národa se rozbíjel na koberci.

Cítil, jak ho opouštějí síly. Žádná z ran nebyla sama o sobě vážná, až na to staré zranění na boku, ale dohromady… Ani na okamžik ho nenapadlo zavolat si na pomoc Aiely stojící na druhé straně dveří. Silné stěny by umlčely i výkřik umírajícího. Ať už bylo třeba udělat cokoliv, musí to dokázat sám. Bojoval zahalený v chladné, bezcitné prázdnotě, ale na její okraje dotíral strach jako větrem zmítané větve škrábající za noci na okno.

Jeho čepel proklouzla kolem nepřítelovy, míříc na obličej těsně pod očima – nemohl si pomoct, aby sebou sám netrhl, byl to přece jeho obličej – a protivník ucouvl jen natolik, aby se vyhnul smrtící ráně. Z rány se vyvalila krev a zalila ústa i bradu tmavým karmínem, ale výraz na poničeném obličeji byl stále stejný a prázdné oči ani nemrkly. Odraz prahl po jeho smrti, jako hladovějící prahne po skývě chleba.

Dokážu je zabít všechny? Všichni tři protivníci krváceli z ran, které se mu podařilo jim zasadit, ale je krvácení nijak nezpomalovalo, kdežto jeho ano. Snažili se vyhnout jeho meči, ale zřejmě si neuvědomovali, že jsou zranění. Jestli vůbec jsou, pomyslel si ponuře. Světlo, jestli krvácejí, tak je možné je zranit! Musí být!

Potřeboval chvilku oddychu, aby mohl popadnout dech, aby se sebral. Náhle od nich odskočil a překulil se přes postel. Spíš vycítil, než uviděl, čepele sekající do pokrývek, jak ho tak tak minuly. Zapotácel se, přistál na nohou a zachytil se malého stolku, aby znovu získal rovnováhu. Lesklá, stříbrem vykládaná zlatá miska na stole se zakymácela. Jeden z jeho dvojníků se vyšplhal na postel a cestou ostražitě odkopával husí peří. Meč držel připravený. Zbývající dva postel obešli, aniž by si všímali jeden druhého, pozornost zcela upřenou na Randa. Oči se jim leskly jako sklo.

Rand se otřásl, když mu rukou, kterou měl položenou na stole, projela bolest. Jeho odraz, asi šest coulů vysoký, právě vytahoval mečík z rány. Pudově popadl postavičku dřív, než ho stačila bodnout znovu. Ta se v jeho sevření svíjela a cenila na něj zuby. Rand si uvědomil pohyb malých postaviček po celém pokoji. Z leštěného stříbra vycházely desítky malých odrazů. Ruka mu začínala tuhnout a chladnout, jako by mu ta věc vysávala teplo z těla. Žár saidínu v něm zesílil, jeho proud mu naplnil hlavu a žár mu vtékal do zmrzlé ruky.

Náhle malá postavička praskla jako bublina a on cítil, jak z té bubliny do něj cosi proudí, malá částečka ztracené síly. Škubl sebou, jak ho začaly zasypávat slabé údery životní síly.

Když zvedl hlavu – a zauvažoval, proč ještě není mrtvý – maličké odrazy, které předtím viděl, byly pryč. Ty tři velké tu stály a kymácely se, jako by to, že získal sílu, byla jejich ztráta. Ale jakmile vzhlédl, narovnaly se a vrhly se na něj, i když poněkud opatrněji.

Couval, horečnatě přemýšlel a odrážel střídavě všechny útočníky. Jestli bude pokračovat v boji jako doposud, dříve nebo později ho zabijí. Věděl to tak jistě, jako věděl, že krvácí. Ale ty odrazy něco spojovalo. Když pozřel ten malý – vzdálená myšlenka byla dost odpudivá, ale tak tomu bylo – nejenže to smetlo i ostatní, ale navíc to ovlivnilo větší odrazy, aspoň na chvíli. Kdyby dokázal totéž s jedním z nich, mohlo by je to zničit všechny tři.

Z pouhého pomyšlení na to, že by je taky pozřel, se mu chtělo zvracet, ale na žádný jiný způsob nepřišel. Tak nevím. Jak jsem to udělal? Světlo, co jsem to udělal? Musí jednoho z nich chytit, alespoň se ho dotknout. To věděl jistě. Ale jestliže se pokusí dostat tak blízko, vrazí mu oni v mžiku všechny tři čepele do srdce. Odrazy. Nakolik to jsou ještě odrazy?

Doufaje, že to není úplná hloupost – pokud ano, tak už jako by byl mrtvý – nechal svůj meč zmizet. Byl připravený okamžitě ho povolat zpátky, ale když čepel ukutá z ohně zhasla, ty ostatní také zmizely. Na okamžik měly tři kopie v obličeji vepsán zmatek. Ale než je stačil popadnout, skočily po něm a všichni čtyři dopadli na podlahu ve změti sápajících se končetin a váleli se po střepy pokrytém koberci.

Rand byl zmáčený potem. Údy mu až do morku kostí pronikala otupělost, takže skoro necítil, jak se mu do těla zarývají střepy zrcadel a porcelánu. Prázdnotou, jež ho obklopovala, proběhlo něco podobného panice. Možná udělal osudovou chybu. Byli větší než ten, kterého pozřel, a sáli z něj víc tepla. A nejen tepla. Jak mu chladlo tělo, skelně šedé oči se upíraly do jeho a ubíraly mu život. S mrazivou jistotou poznal, že jestli zemře, nebude to konec zápasu. Ti tři se vrhnou na sebe, až zůstane jen jeden, a ten získá jeho život, jeho vzpomínky, stane se jím.

Umíněně bojoval dál, a čím byl slabší, tím víc se vzpíral. Přitáhl si saidín, snažil se naplnit jeho žárem. Dokonce i ta špína, z níž se mu obracel žaludek, byla vítaná, protože čím víc ji cítil, tím víc ho saidín zaplavoval. Jestli se jeho žaludek ještě může vzpírat, znamená to, že je stále naživu, a jestli je naživu, může bojovat. Ale jak? Jak? Co jsem udělal předtím? Saidín se jím hnal, až se zdálo, že pokud přežije útok, stejně ho pohltí jediná síla. Jak jsem to udělal? Ale mohl se jenom držet saidínu, snažit se… natahovat se… napínat se…

Jeden ze tří zmizel – Rand cítil, jak vklouzl do něj. Bylo to, jako by spadl z velké výšky na kamenitou zem – a pak zbývající dva společně. Náraz ho odhodil na záda, kde zůstal ležet s pohledem upřeným na bíle omítnutý strop se zlacenými štuky. Ležel tu a těšil se z toho, že ještě dýchá.

Síla stále naplňovala každičkou skulinku jeho bytí. Chtěl vyvrhnout každý kousek jídla, které kdy snědl. A cítil se tak živý, že ve srovnání s tím byl život bez saidínu jen životem ve stínu. Cítil včelí vosk ze svic a olivový olej z lamp. Pod zády vnímal každé vlákno koberce. Na těle cítil každou ránu, každé škrábnutí i modřinu. Ale držel se saidínu dál.

Jeden ze Zaprodanců se ho pokusil zabít. Nebo všichni dohromady. To muselo být ono, leda by byl sám Temný volný, v kterémžto případě by však nemusel čelit něčemu tak snadnému a jednoduchému. A tak si podržel spojení s pravým zdrojem. Pokud jsem to neudělal já sám. Mohl bych nenávidět to, čím jsem, natolik, abych sám sebe pokusil zabít? Aniž bych o tom věděl? Světlo, musím se to naučit ovládat. Musím!

Namáhavě se zvedl. Zanechávaje krvavé otisky na koberci, dokulhal ke stojanu, na němž spočíval Callandor. Byl pokrytý krví ze stovek ran. Zvedl meč a jeho skleněná čepel zazářila, jak do něj proudila jediná síla. Meč, jenž není mečem. Ta čepel, na pohled skleněná, by snadno prosekla i nejlepší ocel, přesto však Callandor nebyl mečem, nýbrž pozůstatkem z věku pověstí, sa’angrialem. S pomocí jednoho z angrialů, těch několika málo kousků, o nichž se vědělo, že přežily válku Stínu i Rozbití světa, bylo možné usměrnit proud jediné síly, který by usměrňujícího bez pomoci angrialu spálil na popel. A s jedním z ještě vzácnějších sa’angrialů bylo možné usměrnit o tolik víc jediné síly než s angrialem, jako byl rozdíl mezi usměrňováním s angrialem a bez jeho pomoci. A Callandor, jejž mohl použít pouze muž, byl spojený s Drakem Znovuzrozeným skrze tři tisíce let pověstí a proroctví, a byl jedním z nejmocnějších sa’angrialů, jaké kdy byly vyrobeny. S Callandorem v rukou mohl jedinou ranou srovnat se zemí celé město. S Callandorem v rukou mohl čelit dokonce i jednomu ze Zaprodanců. Byli to oni. Museli to být oni.

Náhle si uvědomil, že Berelain zatím nevydala ani hlásku. S obavami, že ji uvidí mrtvou, se obrátil.

První z Mayene, stále klečící, sebou trhla. Už si oblékla i svrchní roucho a držela si je u těla jako ocelovou zbroj, jako kamenné hradby. Ve tváři byla bílá jako sníh. Olízla si rty. „Který jsi…“ Polkla a začala znovu. „Který…?“ Větu však dokončit nedokázala.

„Já jsem jediný, který je,“ pravil mírně. „Ten, k němuž ses chovala, jako byste byli zasnoubení.“ Chtěl ji uklidnit, možná rozveselit – žena tak silná jako ona se určitě dokázala usmívat i tváří v tvář zakrvácenému muži – ale ona se předklonila a přitiskla tvář k podlaze.

„Pokorně se omlouvám, že jsem tě tak žalostně urazila, vznešený Draku.“ Její zadýchaný hlas zněl vskutku pokorně a vylekaně. Což jí rozhodně nebylo podobné. „Prosím tě, abys na urážku zapomněl a odpustil mi. Už tě nebudu obtěžovat. To přísahám, můj pane. Na jméno své matky a pod Světlem, to přísahám.“

Rand uvolnil zauzlený pramen. Neviditelná stěna, která ji zadržovala, se zachvěla, až se jí rozvlnilo roucho, a zmizela. „Není co odpouštět,“ prohlásil unaveně. Cítil se velice utahaný. „Odejdi s pokojem.“

Berelain se váhavě narovnala, natáhla ruku a úlevou si vydechla, když se její ruka ničeho nedotkla. Vyhrnula si suknice a vydala se po koberci posypaném skleněnými střepy. Sklo jí křupalo pod aksamitovými střevíčky. U dveří se zastavila a s očividnou námahou se k němu obrátila. Nedokázala se mu podívat do očí. „Pošlu ti sem Aiely, jestli si přeješ. Mohla bych poslat i pro jednu z Aes Sedai, aby ti ošetřila rány.“

Teď by sice byla raději v jedné místnosti s myrddraalem nebo se samotným Temným, ale není žádná měkkotina. „Děkuju,“ prohodil tiše, „ale ne. Ocenil bych, kdybys nikomu nevykládala, co se tu stalo. Alespoň zatím. Udělám, co je potřeba.“ Museli to být Zaprodanci.

„Jak pán Drak velí.“ Krátce se mu uklonila a odspěchala, možná se bála, že si to rozmyslí a odejít ji nenechá.

„Nebo možná sám Temný,“ řekl si Rand, když se za ní zavřely dveře.

Dokulhal k posteli, posadil se na truhlici stojící vedle a dal si Callandor na kolena. Zkrvavené ruce pak položil na zářící čepel. S Callandorem v rukou by se ho báli i Zaprodanci. Za chvíli si pošle pro Moirain, aby mu vyléčila rány. Za chvíli si promluví s Aiely venku a stane se znovu Drakem Znovuzrozeným. Ale zatím chtěl jenom sedět a vzpomínat na ovčáka jménem Rand al’Thor.

Kapitola 3

Úvahy

I přes tak časnou hodinu spěchala širokými chodbami Kamene spousta lidí, nevysychající pramínek mužů a žen v černé a zlaté sloužících či v livreji některého ze vznešených pánů. Tu a tam se objevil obránce, s obnaženou hlavou a beze zbraně, někteří dokonce s rozepnutými kabátci. Sloužící se Perrinovi a Faile krátce poklonili, pokud se k nim přiblížili, a pak spěchali dál. Většina vojáků sebou při setkání s nimi trhla. Někteří se škrobeně poklonili s rukou na srdci, ale všichni do jednoho zrychlili krok, jen aby už byli z jejich dosahu.

Zapálená byla jen jedna lampa ze tří nebo čtyř, co tu stály. V zešeřelých místech mezi vysokými stojany rozmazávaly stíny nástěnné koberce a halily stolice, které stály u zdi. Aspoň pro každého kromě Perrina. Jemu v potemnělých místech zářily oči jako leštěné zlato. Šel rychle od lampy k lampě a zrak upíral dolů, dokud nebyl opět v jasném světle. Většina lidí v Kameni o jeho zvláštně zbarvených očích věděla. Nikdo z nich se o tom samozřejmě nezmínil. Dokonce i Faile zřejmě přijala představu, že barva jeho očí je součástí spojení s Aes Sedai, něco, co prostě je, co je třeba přijmout a co se nikdy nevysvětluje. Přesto ho vždycky zamrazilo, kdykoliv si uvědomil, že někdo cizí vidí, jak mu oči ve tmě září. Když drželi jazyk za zuby, jejich mlčení jen zdůrazňovalo to, jak je jiný.

„Přál bych si, aby se na mě tak nekoukali,“ zamumlal si, když se jeden prošedivělý obránce, dvakrát starší než Perrin, málem rozběhl, jen co kolem nich prošel. „Jako by se mě báli. Předtím to nedělali, ne takhle. Proč nejsou všichni tihle lidé v posteli?“ Žena nesoucí mop a vědro sklonila hlavu, udělala pukrle a rychlými kroky spěchala dál se sklopenou hlavou.

Faile se do něj zavěsila a vzhlédla k němu. „Já bych řekla, že v týhle části Kamene nemají stráže co dělat, pokud nejsou ve službě. To je vhodná chvíle na to pomuchlovat se s komornou na pánově křesle a možná předstírat, že jsou sami pán a paní, když pravý pán s paní spí. Možná se bojí, že bys je mohl nahlásit. A sloužící dělají většinu práce v noci. Kdo by chtěl, aby se mu pletli pod nohy, zametali, umývali a leštili, ve dne?“

Perrin pochybovačně kývl. Předpokládal, že ona o těchhle věcech bude vědět z domu svého otce. Úspěšný obchodník nejspíš měl služebnictvo a stráže svých povozů. Aspoň nebyli tihle lidé vzhůru proto, že by se jim stalo to co jemu. Kdyby tomu bylo tak, už by všichni Kámen opustili a nejspíš by ještě hodně dlouho utíkali. Ale proč byl on cílem, zřejmě vybraným? Na setkání s Randem se sice netěšil, ale musel to vědět. Faile byla nucena hodně natáhnout krok, aby mu stačila.

Přes všechnu svou nádheru, veškeré zlato, jemné řezby a intarzie, byl vnitřek Kamene navržený pro válku stejně jako venek. Na každé křižovatce chodeb byly ve stropě výklenky pro střelce ze zálohy. Na místech, odkud mohly pokrýt celou chodbu, se ve stěně otevíraly nikdy nepoužité střílny. Perrin s Faile šplhali po nekonečných úzkých točitých schodech. Všechny byly zabudované do zdi nebo obestavěné a ústily do nich další střílny, z nichž bylo vidět na chodby dole. Nic z toho samozřejmě Aiely, prvního nepřítele, který kdy překonal vnější hradby, nezastavilo.

Jak tak klusali do schodů – Perrin si neuvědomoval, že tolik spěchají, a kdyby ho Faile nedržela za loket, běžel by ještě rychleji – ucítil závan starého potu a slabou, nechutně sladkou voňavku, ale uvědomil si to jen někde v podvědomí. Byl cele zaujatý tím, co hodlal říci Randovi. Proč ses mě pokoušel zabít? Copak už ses opravdu zbláznil? Nebylo snadné takové otázky položit, a on nečekal snadné odpovědi.

Když vstoupili do velice šeré chodby téměř na vrcholku Kamene, Perrin najednou zjistil, že hledí na záda vznešeného pána a jeho dvou osobních stráží. Jedině obránci mohli v Kameni nosit zbroj, ale tihle tři měli u pasu meče. Na tom ještě nebylo nic neobvyklého, ale jejich přítomnost tady nahoře, na tomto poschodí, kde upřeně hleděli do jasného světla na druhém konci chodby, rozhodně obvyklá nebyla. Světlo vycházelo z předpokoje komnat, které dostal Rand. Nebo si je zabral. Nebo ho do nich možná strčila Moirain.

Perrin s Faile se nijak nenamáhali jít po schodech potichu, ale trojice mužů se natolik soustředila na své pozorování, že si jich zpočátku nikdo nevšiml. Pak jeden ze strážných v modrém kabátci otočil hlavu, jako by ho chytala křeč do krku. Když je spatřil, spadla mu brada. Spolkl nadávku a obrátil se k Perrinovi, přičemž vytáhl na dlaň oceli. Druhý strážný byl o okamžik pomalejší. Oba stáli napjatí a připravení, ale neklidně před Perrinem uhýbali očima. Vydávali nakyslý pach strachu. Stejně tak vznešený pán, i když on svůj strach ovládal.

Vznešený pán byl Torean, ve špičaté tmavé bradce měl bílé pramínky a pohyboval se plavně jako při tanci na plese. Vytáhl si z rukávu příliš sladce navoněný kapesníček a oťukal si baňatý nos, který však rozhodně nevypadal příliš velký ve srovnání s jeho ušima. Jemný hedvábný kabátec s červenými saténovými manžetami jen podtrhoval jeho obyčejný obličej. Prohlédl si Perrina, jenž byl jen v košili, a znovu si poťukal na nos, než lehce sklonil hlavu. „Světlo na tě sviť,“ pozdravil zdvořile. Mrkl na Perrinovy žluté oči a uhnul pohledem, i když jeho výraz se nezměnil. „Doufám, že jsi v pořádku.“ Možná to řekl až příliš zdvořile.

Perrinovi na jeho tónu příliš nezáleželo, ale při pohledu na to, jak si Torean měří Faile od hlavy k patě s náznakem ledabylého zájmu, zaťal pěsti. Nicméně se mu podařilo mluvit klidně. „Světlo na tě sviť, vznešený pane Toreane. Rád vidím, že pomáháš strážit pána Draka. Některým mužům tvého postavení by mohlo být nepříjemné, že tu je.“

Toreanovi se zachvělo tenké obočí. „Proroctví bylo naplněno a Tear naplnil svou úlohu v tom proroctví. Možná Drak Znovuzrozený povede Tear k ještě větší slávě. Komu by to mohlo vadit? Ale je pozdě. Přeji dobrou noc.“ Znovu přejel pohledem Faile, našpulil rty a odešel jen trochu rychleji, než bylo nutné, dál od světla v předpokoji. Jeho osobní strážní šli těsně za ním jako dobře vycvičení psi.

„Nebylo nutný, aby ses choval hrubě,“ napomenula ho Faile stísněným hlasem, když byl vznešený pán z doslechu. „Mluvil jsi, jako by ti jazyk zamrzl v železo. Jestli tu chceš zůstat, měl by ses radši naučit s pány vycházet.“

„Díval se na tebe, jako by tě chtěl houpat na kolenou. A tím nemyslím jako otec.“

Faile si opovržlivě odfrkla. „Nebyl by to první muž, co se na mě kdy podíval. Kdyby náhodou sebral odvahu a pokusil se o víc, klidně bych ho usadila pohledem. Stačí se trochu zamračit. Nepotřebuju, abys mluvil za mě, Perrine Aybaro.“ Přesto to neznělo úplně pohoršeně.

Perrin se poškrábal ve vousech a zadíval se za Toreanem, než vznešený pán se svými strážnými v dálce zahnul za roh. Uvažoval, jak to tairenští páni zvládají, aniž by se upotili k smrti. „Všimla sis, Faile? Ti jeho hlídací psi nesundali ruce z mečů, dokud nebyli na dobrých deset kroků od nás.“

Faile se na něj zamračila, pak se zamračila směrem, kterým trojice zmizela, a pomalu kývla. „Máš pravdu. Tomu ale nerozumím. Sice se vám neklanějí a neutíkají před tebou a Matem tak jako před ním, ale chodí kolem vás přinejmenším stejně ostražitě jako kolem Aes Sedai.“

„Možná být přítelem Draka Znovuzrozeného už není taková ochrana jako dřív.“

Faile znovu nenavrhla, že odejdou, alespoň ne slovy, ale čišelo jí to z očí. Perrin měl znatelně větší úspěchy s ignorováním nevyřčených návrhů než těch vyslovených nahlas.

Než dorazili na konec chodby, vyšla z jasného světla v předpokoji spěšně Berelain a oběma rukama si k tělu tiskla tenké bílé roucho. Kdyby byla šla první z Mayene jenom o trochu rychleji, už by utíkala.

Aby ukázal Faile, že dokáže být dost zdvořilý, aby to vyhovovalo i jí, Perrin se rozmáchle uklonil tak, že by ho určitě ani Mat nepřetrumfl. Faile naproti tomu místo pukrlete jen sklonila hlavu a mírně ohnula koleno. Perrin si toho nevšímal. Berelain bez ohlédnutí spěchala dál a byla cítit strachem tak čirým a páchnoucím jako rána napadená snětí, až nakrčil nos. Vedle toho byl Toreanův strach ničím. Tohle byla naprostá panika spoutaná provazem napjatým k prasknutí. Perrin se pomalu narovnal a zadíval se za ní.

„Padla ti do oka?“ zeptala se tiše Faile.

Perrin se plně soustředil na Berelain a uvažoval, co ji mohlo dohnat až tak daleko, takže promluvil bez přemýšlení. „Byla cítit…“

Dál v chodbě náhle vykročil z boční chodby Torean a popadl Berelain za paži. Řinul se z něj vodopád slov, ale Perrin rozeznal jen pár, něco o tom, že ve své pýše překročila hranici, a ještě něco, zřejmě jí navrhoval, že ji bude chránit. Její odpověď byla krátká, ostrá a ještě méně slyšitelná, podaná se zdviženou bradou. První z Mayene se vznešenému pánovi prudce vytrhla a odkráčela, nyní už vzpřímená a zřejmě se více ovládala. Torean ji už už chtěl následovat, když si všiml, že ho Perrin pozoruje. Otřel si nos do kapesníku a zmizel v chodbě.

„Je mi jedno, jestli byla cítit třeba Ranní rosou,“ říkala temně Faile. „Tuhle nezajímá lov na medvěda, i když by se jeho kožešina skvěle vyjímala na zdi. Ta loví slunce.“

Perrin se na ni poněkud zamračil. „Slunce? Medvěd? O čem to mluvíš?“

„Jdi si sám. Myslím, že si nakonec přece jen půjdu lehnout.“

„Jak myslíš,“ opáčil Perrin pomalu, „ale myslel jsem, že chceš taky zjistit, co se vlastně stalo.“

„Myslím, že ne. Nebudu předstírat, že chci vidět… Randa… ne po tom, jak jsem se mu zatím vyhýbala. A zvlášť teď po tom rozhodně netoužím. Vy dva si nepochybně skvěle popovídáte i beze mě. Zvlášť jestli budete mít víno.“

„Mluvíš nesmysly,“ zavrčel Perrin a prohrábl si vlasy. „Jestli si chceš jít lehnout, tak si jdi, ale já bych rád, abys taky jednou řekla něco, čemu budu rozumět.“

Faile si ho dlouho pozorně prohlížela a pak se kousla do rtu. Perrin měl pocit, že se snaží potlačit smích. „Ó, Perrine, občas mám dojem, že nejvíc ze všeho se mi líbí tvoje nevinnost.“ Opravdu se jí v hlase ozýval stříbřitý smích. „Teď jdi za… za svým přítelem a ráno mi všechno povyprávíš. Povíš mi, kolik budeš sám chtít.“ Stáhla si dolů jeho hlavu a lehce se mu v polibku otřela o rty, pak se rychle otočila a odběhla chodbou pryč.

Perrin za ní hleděl a potřásal hlavou, dokud nezabočila na schodiště. Po Toreanovi nebylo ani stopy. Občas měl Perrin dojem, že Faile mluví cizí řečí. Vydal se ke světlu.

Předpokoj byl vlastně kulatá komnata skoro třicet sáhů napříč. Z vysokého stropu viselo na zlatých řetězech sto pozlacených lustrů. Leštěné krevelové sloupy tvořily vnitřní prstenec a podlaha jako by byla z jediného ohromného kusu černého mramoru protkaného zlatými žilkami. Býval to předpokoj ke královským komnatám za dnů, kdy Tear míval krále, než Artuš Jestřábí křídlo spojil celé území od Páteře světa k Arythskému oceánu pod jediným vládcem. Když se říše Artuše Jestřábí křídlo zhroutila, tairenští králové se již nevrátili a po tisíc let jedinými obyvateli těchto komnat byly myši cupitající prachem. Žádný ze vznešených pánů nikdy nezískal tolik moci, aby se odvážil zabrat si komnaty pro sebe.

Uprostřed místnosti stálo v kruhu padesát obránců. Záda měli rovná, kyrysy a přilbice lesklé, oštěpy nakloněné ve stejném úhlu. Jelikož viděli do všech stran, mělo se za to, že zabrání každému vetřelci proniknout k současnému pánu Kamene. Jejich velitel, podle dvou krátkých bílých per na přílbě kapitán, se držel jen o maličko méně strnule. Stál s jednou rukou na jílci meče a druhou opřenou v bok, nafoukaný na svou funkci. Všichni obránci byli cítit strachem a nejistotou jako lidé žijící pod padajícím útesem, a téměř se jim podařilo přesvědčit samy sebe, že nikdy nespadne. Alespoň ne dnes v noci. Ne v příští hodině.

Perrin prošel kolem nich a cvakání jeho podpatků vyvolávalo ozvěnu. Důstojník k němu vykročil, ale když se Perrin nezastavil, aby se nechal vyslechnout, zaváhal. Důstojník samozřejmě dobře věděl, kdo Perrin je. Přinejmenším věděl tolik co všichni Tairenové. Že putuje ve společnosti Aes Sedai, že je přítelem pána Draka. Že to rozhodně není muž, jemuž by se mohl jen tak postavit pouhý důstojník obránců Kamene. Ten měl sice zřejmý úkol strážit odpočinek pána Draka, ale i když to nejspíš nepřiznal dokonce ani sám sobě, musel vědět, že je se svou chrabrou ukázkou leštěné zbroje právě jen tou leštěnou zbrojí. Skutečnými strážemi byli ti, s nimiž se Perrin setkal, když zašel za sloupy a přiblížil se ke dveřím do Randova pokoje.

Postavy seděly za sloupy tak nehybně, až se zdálo, že s kamenem splynuly, i když jejich kabátce a spodky – v odstínech šedé a hnědé namíchaných tak, aby dokázaly splynout s Pustinou – byly jasně vidět v okamžiku, kdy se pohnuly. Šest Děv oštěpu, aielských žen, které se dobrovolně rozhodly pro válečný život, proplulo mezi ním a dveřmi v měkkých botách zašněrovaných ke kolenům. Na ženy byly dost vysoké, nejvyšší byla jen o necelou dlaň menší než Perrin, opálené, s nakrátko zastřiženými vlasy plavými či rusými nebo něco mezi tím. Dvě držely rohovinové luky s nasazenými šípy, i když je zatím nenatáhly. Ostatní měly malé, kůží potažené štíty a každá tři či čtyři oštěpy – krátké, ale s hlavicí dost dlouhou, aby člověka probodla a ještě coul přečníval.

„Nemyslím, že tě můžu pustit dál,“ pronesla žena s vlasy barvy plamene a usmála se, aby svým slovům ubrala na ostrosti. Aielové se neusmívali tolik jako ostatní lidé, vlastně vůbec navenek příliš emocí neukazovali. „Myslím, že dnes v noci nechce nikoho vidět.“

„Jdu dál, Bain.“ Nevšímaje si jejích oštěpů, ji Perrin uchopil za paže. Od té chvíle bylo nemožné si oštěpů nevšímat, neboť se jí podařilo přitisknout mu jeden hrot tvrdě ze strany ke krku. A vzápětí mu o něco světlejší žena jménem Čiad namířila jedním ze svých oštěpů na druhou stranu krku, jako by ženy chtěly, aby se jejich zbraně setkaly někde uprostřed jeho krku. Ostatní ženy pouze přihlížely. Byly si jisté, že Bain s Čiad zvládnou, co bude třeba. Perrin přesto dělal, co mohl. „Nemám čas se tu s váma dohadovat. Pokud se pamatuju, tak stejně neposloucháte, co vám lidi říkají. Jdu dovnitř.“ Co nejjemněji zvedl Bain a postavil ji stranou.

Čiad stačilo, aby se nadechla, a tekla by krev, jak mu tiskla oštěp ke kůži, ale Bain jen poplašeně vykulila tmavomodré oči, odtáhla zbraň a usmála se. „Nechtěl by ses naučit hru, co se jmenuje Dívčina hubička, Perrine? Myslím, že bys ji hrál skvěle. Aspoň by ses něčemu přiučil.“ Jedna z ostatních Aielanek se zasmála nahlas. Čiad konečně také dala oštěp stranou.

Perrin se zhluboka nadechl a doufal, že si nevšimnou, že je to poprvé od chvíle, kdy se ho dotkly jejich oštěpy. Aielanky si však nezahalily tváře – šufy měly omotané kolem krku jako tmavé šátky – ale nevěděl, jestli to Aielové dělají vždycky před tím, než zabijí. Věděl jen, že u nich zahalená tvář znamená, že jsou připravení zabíjet.

„Možná jindy,“ odvětil zdvořile. Všechny Aielanky se zubily, jako by Bain řekla něco směšného, a to, že její vtip nepochopil, bylo jeho součástí. Tom měl pravdu. Muž by se klidně mohl zbláznit, kdyby se snažil porozumět ženám jakékoliv národnosti a stáří. Tak to Tom říkal.

Když Perrin natáhl ruku ke klice ve tvaru zlatého lva na zadních nohou, Bain dodala: „Padne to na tvou hlavu. On už vyhodil někoho, koho by většina mužů považovala za mnohem lepší společnost, než jsi ty.“

Jistě, řekl si Perrin, otevíraje dveře, Berelain. Vycházela odtud. Dneska v noci se všechno točí kolem…

Jakmile spatřil pokoj, první z Mayene se mu úplně vykouřila z hlavy. Na stěnách visela rozbitá zrcadla a všude na podlaze se válely střepy skla i porcelánu a peří z rozsekaných matrací. Mezi převrácenými židlemi a lavicemi ležely otevřené knihy. A Rand seděl na podlaze u nohou postele, zhrouceně se opíral o její čelo, oči měl zavřené a ruce mu bezvládně spočívaly na Callandoru, který měl položený přes kolena. Vypadal, jako by se vykoupal v krvi.

„Sežeňte Moirain!“ štěkl Perrin na Aielanky. Je Rand ještě naživu? Pokud ano, potřeboval léčení Aes Sedai, aby naživu i zůstal. „Řekněte jí, ať si pospíší!“ Zaslechl za sebou zalapání po dechu a pak dupot běžících nohou.

Rand zvedl hlavu. Obličej měl jako masku zasychající krve. „Zavři dveře.“

„Moirain tu bude za chvíli, Rande. Klidně odpočívej. Ona…“

„Zavři dveře, Perrine.“

Aielanky si cosi mumlaly a mračily se, ale vycouvaly. Perrin zavřel dveře, čímž zarazil otázky, které křičel důstojník s bílým peřím.

Cestou přes pokoj k Randovi křupalo Perrinovi pod nohama sklo. Utrhl kus z již tak ošklivě rozsekaného prostěradla, smotal ho a přitiskl Randovi na ránu na boku. Rand přitom pevněji sevřel průsvitný meč, pak tlak uvolnil. Krev plátnem prosákla téměř vzápětí. Rand byl od hlavy k patě pokrytý sečnými ranami a škrábanci a v mnoha z nich se třpytily skleněné střepy. Perrin bezmocně pokrčil rameny. Nevěděl, co dělat dál. Mohl jen čekat na Moirain.

„Cos to, pod Světlem, zkoušel, Rande? Vypadáš, jako by ses pokusil sám sebe stáhnout z kůže. A mě jsi skoro zabil taky.“ Chvíli měl dojem, že Rand neodpoví.

„Já ne,“ pronesl Rand nakonec téměř šeptem. „Jeden ze Zaprodanců.“

Perrin se snažil uvolnit svaly, o nichž netušil, že je zatíná. Částečně uspěl. Zmínil se o Zaprodancích Faile, a dost důrazně, ale většinou se snažil nemyslet na to, co by mohli udělat, kdyby zjistili, kde se Rand nachází. Pokud by jeden z nich dokázal svrhnout Draka Znovuzrozeného, získal by vysoké postavení nad ostatními, až by se Temný osvobodil. Temný by potom byl volný a Poslední bitva by byla prohrána dřív, než by k ní vůbec došlo.

„Jsi si jistý?“ zeptal se stejně tiše.

„Musí to být on, Perrine. Musí.“

„Jestli šel jeden z nich po mně stejně jako po tobě…? Kde je Mat, Rande? Kdyby byl naživu a prošel tím čím ty, napadlo by ho totéž co mě. Žes to byl ty. Už by tady byl, aby ti vynadal.“

„Nebo by seděl na koni na půl cestě k městské bráně.“ Rand se pokusil trochu narovnat. Koláče zaschlé krve mu popraskaly a po hrudi i ramenou mu opět stékala čerstvá krev. „Jestli je mrtvý, Perrine, tak by ses měl dostat co nejdál ode mě. Myslím, že v tomhle máte s Loialem pravdu.“ Odmlčel se a prohlížel si Perrina. „Vy s Matem si musíte přát, abych se já nikdy nenarodil. Nebo aspoň abychom se nikdy nesetkali.“

Nemělo smysl chodit Mata hledat. Pokud se mu něco stalo, bylo už po všem a nedalo se s tím nic dělat. A Perrin měl pocit, že jeho narychlo vyrobený obvaz, který Randovi tiskl k boku, je to jediné, co ho udrží naživu, než dorazí Moirain. „Tobě je asi jedno, jestli odešel. Ať shořím, on je taky důležitý. Co budeš dělat, pokud je pryč? Nebo mrtvý? Světlo dej, ať to není pravda.“

„To, co čekají nejmíň.“ Randovy oči vypadaly jako ranní mlha zakrývající úsvit, byly modrošedé a horečnatě se mu leskly. V hlase se mu ozývalo ostří. „To hodlám udělat v každým případě. To, co všichni čekají nejmíň.“

Perrin se pomalu nadechl. Rand měl právo na to, aby mu povolily nervy. Rozhodně to nebyla známka nastávajícího šílenství. Musím přestat čekat na to, až nějaké uvidím, řekl si Perrin. Ty se objeví brzy a čekat na ně nepomůže ničemu, jen budeš mít pořád stažený žaludek. „A to je co?“ zeptal se tiše.

Rand zavřel oči. „Já jenom vím, že je musím překvapit. Všechny musím překvapit,“ mumlal ohnivě.

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupil vysoký Aiel s narezlými vlasy lehce protkanými stříbrem. Za ním kýval hlavou jakýsi tairenský důstojník s péry na přilbici, jak se dohadoval s Děvami. Když Bain dveře zavřela, ještě cosi namítal.

Rhuark přelétl pokoj pronikavým pohledem, jako by čekal, že za závěsy či převrácenými křesly by se mohl skrývat nepřítel. Náčelník kmene Taardad Aielů u sebe neměl až na nůž s těžkou čepelí u pasu žádnou viditelnou zbraň, ale nesl se s důstojností a sebedůvěrou, klidně, a přesto jistě, jako by měl vedle nože další zbraně. Šufu měl shrnutou na ramena. Každý, kdo o Aielech aspoň něco věděl, si na ně dával pozor, kdykoli u sebe měli látku, jíž si mohli zahalit obličej.

„Ten tairenský hlupák tam venku poslal zprávu svému veliteli, že se tu něco stalo,“ vysvětloval Rhuark, „a zprávy už rostou jako mech v hluboké jeskyni. Vykládá se všechno možné od toho, že se tě snaží zabít Bílá věž, až po to, žes tady v pokoji vybojoval Poslední bitvu.“ Perrin otevřel ústa, ale Rhuark zvedl ruku a zarazil ho. „Náhodou jsem potkal Berelain a ona se tvářila, jako by jí oznámili den, kdy zemře, a ta mi řekla pravdu. Teď to vypadá, že to tak opravdu bylo, i když jsem o tom pochyboval.“

„Poslal jsem pro Moirain,“ oznámil mu Perrin a Rhuark kývl. Ovšem, Děvy mu sdělily všechno, co věděly samy.

Rand se bolestně uchechtl. „Říkal jsem jí, ať drží pusu zavřenou. Pán Drak zřejmě v Mayene nevládne.“ Zjevně ho to pobavilo.

„Mám dcery starší než ta mladá žena,“ prohodil Rhuark. „Myslím, že nikomu jinému to nepoví. Jsem přesvědčený, že by na to, co se dneska v noci stalo, nejraději ze všeho zapomněla.“

„A já bych ráda věděla, co se stalo,“ ozvala se Moirain a vplula do pokoje. Byť byla útlá a Rhuark byl o tolik vyšší, stejně jako muž, jenž ji následoval – Lan, její strážce – místnost ihned ovládla ona. Musela běžet, jestliže sem dorazila tak brzo, ale teď byla klidná jako zamrzlé jezero. Muselo by se stát opravdu něco hrozného, aby to narušilo Moiraininu chladnou vyrovnanost. Její roucho z modrého hedvábí mělo vysoký límeček a rukávce prolamované tmavším sametem, ale horko a vysoká vzdušná vlhkost na ni zřejmě neměly vliv. Na čele jí na jemném zlatém řetízku, upevněném v tmavých vlasech, visel malý modrý kamínek, jenž se ve světle blýskal a zdůrazňoval, že není ani trochu zpocená.

Jako vždy, když se ti dva potkali, ledově modré pohledy Lana a Rhuarka málem vykřesávaly jiskry. Lan měl tmavé vlasy, na skráních prokvetlé, stažené spletenou koženou šňůrkou, a obličej měl hranatý, bradu ostrou a meč u pasu jako by byl součástí jeho těla. Perrin si nebyl jistý, který z těch dvou mužů je nebezpečnější, ale rozdíl byl podle něj tak malý, že by skoro ani nestál za řeč.

Strážce stočil oči k Randovi. „Myslel jsem, že jsi už dost starý na to, aby ses dokázal oholit, aniž by ti někdo musel vést ruku.“

Rhuark se usmál, jen slabě, ale bylo to poprvé, co u něj Perrin tento výraz v Lanově přítomnosti zahlédl. „Je ještě mladý. Naučí se to.“

Lan se ohlédl na Aielana a jeho úsměv opětoval, i když stejně slabě.

Moirain oběma mužům věnovala krátký zničující pohled. Cestu přes koberec si sice nijak zvlášť nevybírala, ale měla tak lehký krok a suknice si držela zdvižené tak obratně, že jí pod střevíčky nekřupl jediný skleněný střep. Očima přelétla celou komnatu a všimla si každé, i sebemenší podrobnosti, tím si byl Perrin jistý. Aes Sedai si chvíli prohlížela i jej – nepodíval se jí do očí, protože toho o něm věděla příliš, aby se mu to líbilo – ale hned se vrhla na Randa jako tichá, hedvábná lavina, ledová a neúprosná. Perrin spustil ruku a uhnul jí z cesty. Látka nasáknutá krví zůstala Randovi přilepená k boku, jak ji tam držela zasychající krev. Ta Randovi po celém těle tvořila černé šmouhy a koláče. Střepy skla, které měl stále zabodané do kůže, se ve světle lamp třpytily. Moirain se konečky prstů dotkla zakrvácené látky, ale pak ruku odtáhla, jako by se rozhodla, že pod ni přece jen nenahlédne. Perrin uvažoval, jak se Aes Sedai vůbec dokáže na Randa podívat, aniž by aspoň soucitně nepřimhouřila oči, ale její klidný výraz se nezměnil. Byla cítit růžovým mýdlem.

„Aspoň žiješ.“ V jejím hlase se v té chvíli ozýval melodický, mrazivý, rozhněvaný podtón. „Tohle teď může počkat. Pokus se dotknout pravého zdroje.“

„Proč?“ zeptal se Rand ostražitě. „Sám sebe vyléčit nemůžu, i kdybych věděl jak na to. To nedokáže nikdo. Tolik toho vím.“

Na okamžíček se zdálo, že Moirain přece jen vybuchne, ať už to bylo jakkoliv zvláštní, ale ona se vzápětí nadechla a znovu ji zahalil takový klid, že ho nemohlo nic narušit. „Jen část síly k léčení pochází od léčitele. Síla může nahradit to, co postrádá léčený. Bez ní bys zítra jenom bezvládně ležel, a možná i pozítří. A teď, jestli můžeš, natáhni se pro sílu, ale nic s ní nedělej. Jen ji podrž. Pokud budeš muset, použij tohle.“ Ani se nemusela moc shýbat, aby dosáhla na Callandor.

Rand jí vytáhl meč zpod ruky. „Říkáš, že ji mám jenom podržet.“ Znělo to, jako by se chtěl rozesmát nahlas. „No dobře.“

Perrin si vůbec nevšiml, že by se něco stalo, tedy ne že by to čekal. Rand tam seděl jako někdo, kdo přežil prohranou bitvu, a díval se na Moirain. Ta ani nemrkla. Dvakrát si nepřítomně zamnula ruce.

Rand si po chvíli povzdechl. „Nedokážu se dotknout ani prázdnoty. Nějak se nemůžu soustředit.“ Rychle se zazubil, což mělo za následek, že mu koláč zaschlé krve na obličeji popraskal. „Nevím proč.“ Kolem levého oka mu začal stékat další silný pramínek krve.

„Takže to udělám, jak to dělávám vždycky,“ prohlásila Moirain a uchopila Randovu hlavu do dlaní, nestarajíc se o to, že se umaže od krve.

Rand se s výkřikem vymrštil na nohy, jako by mu někdo násilím vymáčkl polovinu vzduchu z plic, a prohnul se v zádech, až se jí málem vytrhl ze sevření. Mávl rukou s roztaženými prsty tolik ohnutými dozadu, až se zdálo, že si je musí zlomit. Druhou rukou tiskl jílec Callandoru a svaly se mu viditelně zkroutily v křeči. Odpadávaly z něj tmavé šupiny uschlé krve a o truhlici a podlahu zazvonily střepy skla, jak je vytlačovaly uzavírající se rány při rychlém hojení.