Το δώρο. Ένα τετράδιο θαυμάτων

(The Gift: A Notebook of Miracles)

© 2018 by Stefanos Xenakis

Translation © Michaela Smékalová 2023

ISBN 978-80-242-9489-6

Obsah

Úvod

LILI

KOMBOLOI

CTI OTCE SVÉHO I MATKU SVOU

ZLATÉ MINCE

KOUSEK TVÉ PŮDY

GÓL V PRVNÍ MINUTĚ

DÁTE SI ŽVÝKAČKU?

JAK JE DŮLEŽITÉ MÍT V ŽIVOTĚ CÍL

CRUELLA DE VIL

KOŘENY

VŠECHNO DOBŘE DOPADNE?

NENÍ NA SVĚTĚ ČLOVĚK TEN, ABY SE ZALÍBIL LIDEM VŠEM

HUMOR

PŘÍRODNÍ ZÁSOBÁRNA VODY

KOLIK STOJÍ MALÁ VODA?

MÉNĚ JE NĚKDY VÍCE

ZNAMENÍ

HLEĎ SI SVÉHO

VŠÍMEJ SI KRÁSY OKOLO SEBE

15 HODIN VE MĚSTĚ VERIA

ELEKTRIKÁŘ

BĚŽ ZA KOSTASEM

TOHLE TAKY JEDNOU SKONČÍ

MOUCHA A VČELA

ŽEBRÁK

PROČ?

RAJSKÁ ULICE 70

VYPNI TELKU

KDO JSI?

ZÁPISNÍK ZÁZRAKŮ

VÍKEND NA SVATÉ HOŘE ATHOS

KUKUŘICE

UČITELKA JÓGY

KOLIK STOJÍ PADESÁTKA?

HEZKÉ SLOVO

MĚJ PENÍZE RÁD

DAR

VÝLET DO ŽIVOTA

LÁHEV

HEZKÝ TÝDEN VÁM PŘEJI!

PĚT EUR

PILA

DÁMIČKA Z LEPŠÍ SPOLEČNOSTI

TOALETA

NAROZENINY

BOŽÍ ZÁSAH

NEŽ ODPOVÍŠ, PŘEMÝŠLEJ

SUPER TÁTA

PÁN BŮH S TEBOU

KANTÝNA

KDO CHCE KAM…

UMĚNÍ ŽÍT

ČERNÉ MRÁČKY

EMMA

ROVNICE

PROČ JSOU NĚKTEŘÍ LIDÉ ÚSPĚŠNÍ

RADOST

MŮJ HRDINSKÝ ČIN

MÁM TĚ MOC RÁD

STRAŠNĚ!

OSEOLA

RECEPT NA ŠPAGETY

NEDÁ SE NIC DĚLAT…

NICK

ACH, MŮJ DRAHÝ DOMOVE…

CHYTEJ PŘIHRÁVKU

PERLIVÁ VODA

ZAVÍREJ TA OKNA

PAN JOANIDIS

BUĎ K SOBĚ LASKAVÝ

ŠIKANA

NECHÁVEJ DVEŘE DOKOŘÁN

ZLODĚJ

PLAVČICE

BUBENÍK

MLUV SÁM SE SEBOU

PÁKISTÁNEC

ŘECKÁ DUŠE

TVOJE HOVNA

RADOST

LÁSKA

VYSOKÉ SKÓRE

TY ZA TO MÁŠ PENÍZE?

BUĎ PŘESNÝ

VÝJIMEČNÍ LIDÉ

MŮRA

DÍLNA

NEPOLEVUJ

KILOMETR NAVÍC

SDÍLEJ

NETŘÍŠTI SVOU POZORNOST

ÚČELEM JE ZTROSKOTAT

RÁNO NA POBŘEŽÍ

KOUZELNÉ BRÝLE

DVA V JEDNOM

TELEFONÁT

JEDNODUŠE

ZÁVAZEK

OMYL

POUZE LÁSKA

Úvod

MUSELO TO BÝT TAK V PÁTÉ TŘÍDĚ NA ZÁKLADCE. Ale pamatuju si to jako dnes. V učebnici fyziky se psalo, že většina lidí dokáže vidět, málokdo však pozorovat. Tehdy mi to nedávalo smysl.

Došlo mi to až postupem času, kdy jsem se pozorovat naučil. Tedy kdy jsem se naučil vnímat svět kolem sebe nejen očima, ale především srdcem. Kdy jsem se naučil uchovávat v něm obrazy toho, co obvykle považujeme za maličkosti: západ slunce, květinu, úsměv, gesto. Naučil jsem se spatřovat krásu ve všem. Dokonce i v ošklivosti.

Tuhle krásu jsem se naučil sdílet a spolu s ní i svůj život. Naučil jsem se propojovat jej s životy jiných lidí a splývat s nimi v jeden celek. Jako plamen svící o velikonoční mši. A tehdy jsem pochopil, v čem spočívá mé životní poslání.

Postupem času jsem se naučil nemít strach a čelit sám sobě: svým strachům, přesvědčením, pohodlnosti. Naučil jsem se opouštět bezpečnou ulitu své všednodennosti. Každý den. Každou hodinu. Každou chvíli. Naučil jsem se být čím dál svobodnější.

Naučil jsem se vědomě si vybírat. Pochopil jsem, že svůj život tvořím já svými volbami. Naučil jsem se držet hlavu vztyčenou. Usmívat se. Říkat svůj názor. Pohladit hezkým slovem. Přemýšlet, než něco řeknu. Tvrdě pracovat na svých snech. Pochopil jsem, že žít vysněný život není zadarmo. Musím se o něj zasloužit. Den po dni. Minutu po minutě.

Jeden můj strýc s oblibou říkával, že život je jako vynikající jídlo. Můžeš si ho vychutnat pouze po dobu, kdy jej žvýkáš v ústech. Proto je třeba dělat to hodně dlouho. Když ho pak spolkneš, je nenávratně ztraceno. Se životem je to stejné. Naučil jsem se ho pořádně převalovat v ústech a vychutnávat si jej. Stejně jako své nejoblíbenější jídlo od maminky, které vždycky provonělo celý dům. Naučil jsem se ho nehltat a naopak si každé sousto vědomě užívat.

Jeden příběh vypráví o zemědělci, který kopal motykou do země. Najednou narazil na něco tvrdého a motyka se mu zlomila. Muže to rozčílilo, ale kopal dál a hledal, co to bylo. Našel truhlu. Otevřel ji. A uvnitř byl poklad. Tak jsem se i já naučil truhlu nacházet a otevírat. A to i přesto, že cesta k ní je velmi často trnitá. Pochopil jsem, že život sám o sobě je darem.

Nakonec jsem se naučil přijímat i své chyby. Naučil jsem se je ctít a milovat a spolu s nimi i sám sebe. V tom tkvěl můj klíč k pokladu. Místo abych se snažil dělat méně chyb, soustředil jsem se na to, dělat jich víc. A teprve tehdy jsem jich začal dělat méně.

Asi před deseti lety jsem si začal psát zápisník vděčností,řekněme takový deník každodenních zázraků. Ze začátku jsem do něj neměl co psát. Ale postupem času jsem si jich začal všímat. Až jich bylo tolik, že už mi nestačily stránky. Zázrak byl, že vidím. Že žiju. Že mluvím. Že chodím. Že se po náročném dni mohu schoulit do teplé postele. A díky tomu se můj život zcela změnil. Zaplavila ho nádhera. A tehdy jsem pochopil, že ta nádhera není v tom, co vidím okolo sebe, ale v tom, jakým způsobem se okolo sebe dívám.

Nepřestával jsem si vše zapisovat. Deník jsem míval vždycky u sebe a psal jsem do něj, ať už jsem byl kdekoliv. V práci, ve vlaku, doma. Řádky byly zaplněny krásnými slovy, stránky úžasnými zázraky, nespočtem deníků.

A tehdy se stalo něco magického. Nečekaného. Jednoho dne jsem přestal psát do sešitu jen pro sebe a začal psát pro lidi okolo sebe. Začal jsem sdílet ty úžasné věci, které už jsem nedokázal uvnitř sebe držet.

Knihu, kterou držíš v rukou, napsal sám život. Můj život. Náš život. Neobsahuje mnoho slov,
ale obsahuje mnoho lásky.

Přál bych si, aby vám přinesla krásný pocit, jako mně.

I kdyby jen jednomu člověku stálo za to ji napsat, stálo za to dojít až sem.

Stefanos Xenakis

LILI

HRKLO VE MNĚ. V sedm ráno telefon obvykle nezvoní. Holkám volám s přáním pěkného dne já, ale o něco později. Byla to moje starší dcera. Bez přestání plakala.

„Tati, Lili umřela. Ráno jsem ji našla v pelíšku mrtvou.“

Lili byl její králíček.

Vzlyky.

Já, ticho.

„… ale Avro, kolik roků Lili máme?“

„Moc ne, tati, pět šest.“

„No vidíš, Avro… Tolika se dožívají králíčci,“ byl to jen můj odhad.

Vzlykot.

„Od chvíle, kdy se narodíme, zlatíčko, máme jedinou jistotu: že umřeme.

Všechno končí proto, aby
to znovu začalo. A všechno začíná proto, aby to skončilo.

Lili během svých šesti let prožila aspoň sto těch lidských. Měla děti, byla šťastná, milovala a byla milována. Jen málo lidí se má tak dobře, jako se měla Lili, kočičko.“

Na druhé straně klid.

„Všichni odejdeme, holčičko moje. Lili žila sto let. Jak dlouho plánuješ žít ty? Dvě stě? Tři sta?“

Náznak úsměvu… Děti musí prožívat život se vším všudy už od malička. Ne jím jen tak zlehka proplouvat. Vzal jsem tedy otcovu motyku, klícku s Lili a holky šly se mnou.

„Chcete ji pohřbít společně?“ Mladší dcera odpověděla okamžitě. Starší nasucho polkla a nakonec přikývla. Jeli jsme na náš oblíbený kopec ve čtvrti Vuliagmeni. Tam, odkud se odpoledne celé moře třpytí jako zlato.

Nebylo jednoduché najít tam hlínu. Vykopal jsem jamku. Opatrně jsem Lili vytáhl z krabice. Byla zabalená v bílém rýžovém papíru. Jako nevěsta. Vzal jsem ji do náručí, abych ji položil do jámy. Starší dcera mě zarazila. Opatrně z ní papír sundala. Přitáhla si ji k tvářičce. Naposledy ji políbila. Jemně ji položila do jamky spolu s troškou salátu, aby neměla hlad.

„Zavři očička, Lili,“ řekla jí. Přikryla ji rýžovým papírem, jako by ležela v postýlce. Potom holky vedle ní položily pár květů bramboříků a zasypali jsme ji. Dali jsme na to místo dva velké kameny, abychom si pamatovali, kde náš milovaný králíček odpočívá.

Pak jsme šli na zmrzlinu.

„Tohle všechno je život, děti. Všechno tvoří jeden celek. Jen my lidé to dělíme na dobré a zlé. Déšť i sluneční svit jsou jedno. Život i smrt – jedno. Láska i strach – jedno. Moře i hora – jedno. Klid i bouře – jedno. Po slunečních paprscích přichází vichřice. Po létě zima. Po tom dobrém přichází to zlé. Kdysi jsem měl rád jen polovinu. Teď už mám rád všechno,“ řekl jsem, abych situaci odlehčil.

Nečekal jsem odpověď.

Přišla od té mladší: „Takže teď máš, tati, rád to, co nemáš rád?“

KOMBOLOI

SEDĚL ZA MNOU. Nevšiml jsem si ho. Hudebník na pódiu to právě rozjel na plné pecky. Jeho hudba nás všechny doslova pohltila. A tehdy jsem ho zaslechl poprvé. Kuličkové házedlo komboloi. Za mnou. A pravidelné házení. Ta pravidelnost byla mučivá. Nejdříve jsem se taktně ohlédl, aby pochopil, že ruší. Jeho házedlo bylo z těch starších. Jantarových. Muž byl středního věku, okolo šedesátky. Nepochopil, že mi to vadí. Na chvilku přestal. Myslel jsem, že mu to došlo. A pak začal znovu. Ohlédl jsem se po něm podruhé. Nic.

Část mého já se styděla mu něco říct. Můj vnitřní souboj trval pár vteřin. Rozhodl jsem se vcelku rychle. Už umím nedržet to v sobě. Udělal jsem náznak gestem. Ukázal jsem na házedlo a usmál se. Chlápek to nepochopil a komboloi mi nabídl. Myslel, že si s ním chci házet taky. Od srdce jsem se té řecké štědrosti zasmál. My Řekové jsme vždy připraveni se rozdělit. Pak už jsem mu to vysvětlil. Zdvořile. V tom je to kouzlo: nedat se ovládnout vlastními negativními emocemi. Jinak nedosáhneš svého.

Muži to konečně došlo. Usmál se. Byl velmi milý. Ihned s tím přestal. Zaslechl jsem jeho dceru, která seděla vedle něj: „Taky jsem ti to chtěla říct, tati.“

Kdysi bych mu to neřekl, držel bych to v sobě. A nebylo by to dobré pro nikoho z nás. Především pro mě ne. Není v pořádku snižovat vlastní hodnotu. Cítit se nedostatečný, myslet si, že člověku nikdo nenaslouchá. Že nenaslouchá ani sám sobě. Mám tenhle program méněcennosti zarytý hluboko pod kůží. Avšak takový přístup mně neslouží, ba ani ostatním, nemají totiž pak možnost změnit vůči mně postoj. Nesmíme mluvit s ostatními nezdvořile – a zdvořile je třeba mluvit i tehdy, když mluvíme sami se sebou.

Říká se tomu odvaha a ta ti dokáže změnit život. Zejména pokud jsi vyrostl s nálepkou hodného dítěte. Odlep si ji.

O přestávce jsme se dali do řeči. Byl přátelský. Mluvili jsme o životě a jeho malých radostech. Milý člověk, veselý, bezprostřední. Položil mi ruku na rameno a smáli jsme se. Nakonec mi komboloi dal, ať si s ním zahraju. „Dlužím ti to,“ řekl významně a mrkl.

Miluji tuhle zemi.

Miluji tyhle lidi.

Jmenují se Řekové.

A mají velkou duši.

CTI OTCE SVÉHO
I MATKU SVOU

JE TO MŮJ KAMARÁD ZE SOLUNĚ. Dvoumetrový pohledný chlap. Kdysi jsme chodívali na skleničku pokaždé, když přijel do Athén. Sami dva. Vždycky jsme to tak trošičku přehnali s alkoholem. A jak se říká, ve víně je pravda.

Měl obdivuhodnou schopnost mluvit o věcech přímočaře, až mi tím vyrážel dech. A že to dělal opravdu bravurně, lišák jeden!

Ten večer přišla řeč i na ženy. „Stefane,“ říká mi, „poslouchej, co mi o ženách říkával můj otec“ a na rtech se mu objevil potutelný úsměv.

„Nejhorší chlap je ta nejlepší ženská…“

Oba dva jsme vybuchli smíchy. Nejen díky té hlášce, ale i tomu, jak to řekl.

A uprostřed toho smíchu začal brečet. Nejdřív jen zlehka, potom intenzivněji a nakonec i vzlykal. Neměl jsem tušení, proč pláče. A neměl jsem ani tušení, jak reagovat. Cítil jsem, že slova jsou tady zbytečná, a nechal jsem ho vyplakat.

„Co se stalo, kamaráde?“ zeptal jsem se ho nakonec.

„Můj otec. Už není mezi námi. Před lety náhle zemřel. A já blbec jsem mu nestihl říct, jak moc ho mám rád. Až když umřel, pochopil jsem, jak skvělý člověk to byl.“

Zíral jsem na něj a cítil, jak se jeho bolest stávala i mou bolestí. Mnohé věci ve svém životě bereme jako samozřejmost. I svoje rodiče. To je ale chyba. Jednoho krásného dne totiž odejdou a my tady zůstaneme s tím vším, co jsme jim chtěli říct a nikdy neřekli. Pokud vaši rodiče žijí, navštivte je. Ještě dnes.

Jakmile totiž nastane náš čas, vesmír bývá přesný.

Obejmi je.

Neboj se.

A řekni jim, jak moc je miluješ.

Udělali toho pro tebe tolik.

Tohle všechno pochopíš, až sám budeš mít děti.

A nic po tobě na oplátku nechtěli.

Jen abys je miloval.

To je to, co chtějí.

A abys jim to dal najevo.

I chyby udělali s dobrým úmyslem.

Odpusť jim je.

Udělali je tví rodiče.

Ve výchově svých dětí je uděláš i ty.

A jednou přijde den – a moc ti to přeju – kdy tě tvé děti obejmou.

A odpustí ti.

Prostě své rodiče miluj.

Stejně jako své děti.

Kdyby neexistovali tví rodiče, neexistovaly by ani tvé děti.

Protože bys prostě a jednoduše neexistoval ani ty sám.

ZLATÉ MINCE

BYLO RÁNO. Skoro vždycky dávám jiným autům přednost. Je to jedna z maličkostí, ze kterých mám radost. Z parkoviště před supermarketem chtělo vyjet malé osobní auto. Přibrzdil jsem. Trvalo to sekundu, možná dvě, než řidička pochopila, co jí tím naznačuji. V autě seděly dvě ženy, řidička byla asi šedesátnice s krátkými upravenými vlasy. Volant držela oběma rukama. Hezky se na mě usmála, zařadila rychlost a auto se rozjelo. To hlavní však teprve přijde. Ještě než odbočila na dálnici, znovu se na mě významně podívala. Otočila hlavu mým směrem a opět se na mě usmála, tentokrát se rozzářil celý její obličej, snad i celá její bytost. Ten úsměv byl naprosto jedinečný, neopakovatelný. Na konci toho úžasného úsměvu jemně přivřela oči na znamení vděku. Někomu by to celé mohlo připomínat druhý orgasmus, který přichází tak nečekaně a mnohem intenzivněji než ten první, známý a očekávaný. Žena odjela, ale její úsměv zůstal se mnou a hřál mě na srdci. Nečekal jsem, že mi ten pocit vydrží tak dlouho. A už vůbec ne, že bude tak silný.

Uběhlo půl dne. Někdy odpoledne jsem na konci naší čtvrti stál s autem v pravém pruhu a ťukal něco do mobilu. Byl jsem do toho plně zabraný, když najednou jsem koutkem oka zahlédl auto, které stálo v připojovacím pruhu. Nic víc. Když na semaforu blikla zelená, všiml jsem si řidiče, který se na mě díval, jako by mě chtěl o něco poprosit. Moc naděje v tom pohledu nebylo. I kdybych ho pustil, jeho auto by se přede mě vtěsnalo jen tak tak. Byla to dodávka. Řidič se usmíval, měl kulatý dětský obličej. Takové přerostlé dítě. Nejspíš při těle, měl knírek a brejličky. Ten typ, který by člověk na fotce ze základky před deseti lety poznal bez zaváhání. Nechal jsem ho zařadit se přede mě. Nečekal to. Po tváři se mu rozlil jeho úžasný dětský úsměv a mně stejně tak. Koukl na mě stylem, jakým jsme to dělávali ve škole, když nám spolužák pod lavicí podával na papírku výsledky příkladu ve chvíli, kdy už jsme ztratili veškeré naděje. Nádherný úsměv. Zamával rukou z okna, aby mi poděkoval. Kousek dál vystrčil z okna i hlavu a kývl na mě znovu. Úporně se mi snažil ukázat, jak je mi vděčný. Jako kdyby se právě dozvěděl výsledky testu a on prošel jen díky mně. Opět se dostavil ten blažený pocit. Opět mě zahřál u srdce a tentokrát mi i rozjasnil oči. Jako kdyby se ty dva dnešní pocity smíchaly v jeden. Zaplavilo mě něco, co ani nejde popsat, protože na to neexistují slova. A vlastně to ani není potřeba.

Mám obrovskou radost
z těchto malých věcí, které život přináší. Užívám si je až neuvěřitelně. Jako kdybych nacházel
zlaté mince.

Dokážu jejich třpyt rozeznat už z dálky. Vždy se sehnu a posbírám je. Jednu po druhé. A někde hluboko ve svém srdci mám tajný trezor. Tam si je střežím. Postupem let jsem si z nich vytvořil slušný měšec. Každý den jsem bohatší a bohatší. A šťastnější. A vůbec se nemusím starat o cenu zlata na trhu.

Hodnota toho mého totiž neustále stoupá.

KOUSEK TVÉ PŮDY

DAROVALI TI PŮDU. A nic za ni nechtěli. Jen ti řekli, abys o ni pečoval. Naučili tě to základní. Okopávat ji, zavlažovat, hnojit. Vytrhávat plevel. Na jaře zasít a v zimě nechat odpočívat. A milovat ji.

Někteří z obdarovaných udělali přesně to, co jim bylo řečeno. Poslušně následovali instrukce. Časem je to však přestalo bavit. Mysleli si, že už všechno umí a nic nového se učit nepotřebují.

Někteří si rady ani nevyslechli. Chovali se k půdě, jak se jim zachtělo. Byli naštvaní a dělali přesný opak toho, co jim bylo řečeno. Schválně. Aby se pomstili. Nakonec však potrestali jen sami sebe. A jejich půda vyschla.

Někteří se rozhodli, že od své půdy chtějí víc. A tak začali klást otázky, začali hledat. Otevřeli knihy, četli v nich a naslouchali. A pak pochopili to nejdůležitější: že vlastně nic nevědí. Díky tomu se začali učit. Celý život, který se jim díky tomu postupně měnil. A tím se měnily i životy ostatních. Jejich půda se stala rájem.

Jiní nadávali na osud. Proč nedostali půdu u moře? Proč u nich víc neprší? Že ostatním se daří jen díky protekci. Někteří z nich se snažili vytvořit ve společnosti nový systém, který bude bohatým brát a chudým dávat – povinně –, místo aby radši sledovali chování bohatých a snažili se tyto jedince napodobovat. To jsou přesně ti lidé, kteří hází odpadky sousedovi za plot, aby vyschl i jeho kousek země.

Někteří v zimě mrznou, jiní v létě padají horkem. Někteří ovšem mrznou v zimě A ZÁROVEŇ padají horkem v létě. Někteří nevědí, co chtějí. Někteří před svými přáními prostě zavírají oči, aby při jejich plnění nemuseli překonávat případné překážky. Myslí si, že když nemají rádi leden, stačí ho jen vytrhnout z kalendáře a on zmizí.

Ale leden je nutný. Stejně jako všechny ostatní měsíce a všechna roční období. Existuje doba setí a doba sklizně, doba zalévání a doba přesazování. Každá rostlina potřebuje to své. Něco je potřeba k výsevu, něco jiného k roubování. Jinak se pěstují cibulky, jinak keře. Stačí jen respektovat daná pravidla a hledět si vlastní půdy. Když se budeš starat o sousedovu půdu, ta tvoje vyschne. Tvým úkolem je pečovat o svůj kousek země, abys jej předal dál lepší a větší. Tak fungují vesmírné zákony. Co neroste, to se zmenšuje. A nakonec umírá. Stejně jako kolo: když není v pohybu, padne na zem. Dobrý zemědělec si umí počkat. A umí věřit. Nejdříve ze všeho však umí sít.

Avšak i to se naučil až za pochodu. Prací. A chybami. Proto neměj strach z chyb. Chyby jsou zkušenost. Pouč se z nich. Obávej se pouze strachu z chyb. Kdo se vyhýbá neúspěchu, vyhýbá se i úspěchu. Družstvo, které se stahuje do defenzivy, aby nedostalo gól, zápas nakonec stejně prohraje. Ze začátku záhony trochu přeleješ. Zaseješ ve špatnou dobu. Zapomeneš prořezat. Svou půdu vyčerpáš. Nedáš jí dostatek lásky. Rozzlobíš se na ni. Zapomeneš okolo ní postavit plot. Představ si to celé jako schodiště. Z každého schodu, na který našlápneš špatně, sklouzneš o dva dolů.

Jen dávej pozor, aby tvé dny neubíhaly jen tak nadarmo. Aby ti život neprotekl mezi prsty.

Každý den je dar. Otevři ho.

A hlavně ho nezahazuj.

Vyhýbej se pohodlnému životu.

Je to smrt. Pomalá a jistá smrt.

Miluj své problémy.

Ty ti pomohou dostat se dál.

Těžkosti přijímej s radostí.

Diamant vzniká vždy jen pod tlakem.

Čím větší tlak, tím vzácnější diamant.

GÓL V PRVNÍ MINUTĚ

ŽIVOT MŮŽEŠ BUĎ DRŽET PEVNĚ VE SVÝCH RUKOU, NEBO SE JÍM NECHAT VLÁČET. Jakmile míč jednou vyletí z hřiště ven, zpátky do hry se už nevrátí. A pro nás lidi to platí dvojnásob. Už se nedokážeme vrátit zpět. Jednu polovinu naší hrací plochy tvoří den a druhou noc. Na jedné straně můžeme hrát se stížnostmi, vztekem, hněvem, rezignací, smutkem. Na straně druhé máme k dispozici radost, sdílení, sebehodnotu, štěstí, sílu. Problémy existují na obou z nich. A existovat budou celou dobu našeho života. Naše problémy skončí až spolu s námi. Někdy je od začátku jasné, že nám dají pořádně zabrat. Jako kdybychom zvedali těžké rezavé dvacetikilové činky vytažené odněkud z posilovny druhé kategorie. Jindy se zase objeví zabalené v nádherných pestrých barvách a s úsměvem na rtech. A ještě na nás vyzývavě mrkají.

Svůj život sice nemůžeme ovlivňovat do posledního detailu. Na co však vliv máme, jsou naše návyky, které pak zpětně mají vliv na náš život. Chceme-li dosáhnout toho, co se podařilo těm nejúspěšnějším lidem v dějinách, musíme dělat to, co dělali oni.

Jeho jméno je Robin Sharma, je Kanaďan a měl na můj život takový vliv jako málokdo. Od něj jsem poprvé slyšel o zásadním významu ranního probouzení. Říká, že bychom se měli probouzet v pět hodin ráno, tehdy všichni ostatní sice ještě spí, ale naše životní energie je právě v tu dobu na vrcholu. Měli bychom začít svůj den vstřelením gólu v první minutě. Probouzet se a myslet při tom na své sny, na své cíle a zacvičit si. Probouzet se v dobu, kdy se probouzí sám život. Den za dnem si plánovat, jako kdybychom my byli ten nejdůležitější člověk na celém světě. Být sami sobě plně k dispozici.

Nejdůležitější z toho všeho je však vzkaz, který tím sami sobě vysíláme. Když vyhrajeme boj s postelí, je to známka toho, že svůj život držíme pevně ve svých rukou. Tato zpráva je natolik silná, že ji musí slyšet i to naše druhé já. Povaleč. Lenoch, který chce zůstat v pohodlí. Který nás přesvědčuje, že si zasloužíme ještě chvilku spát. Který nám našeptává: „Kam se chceš hnát v takovém mrazu?“ Který nás přemlouvá, abychom své sny ještě na chvilku odložili, počkali s nimi na vhodnější dobu. Který se uvelebil u krbu a přede si tam jako líná kočka. Jedno naše já hraje na jedné polovině hřiště a druhé naše já na té opačné. S tím druhým skoncujme. Ničí nám naše sny, o kterých jsme ještě ani nestihli pořádně snít. Krade nám náš život ještě dřív, než si stačíme všimnout, že nějaký žijeme. Je to pomalá smrt. Zbavme se svého druhého já.

Pokaždé když se ráno probudíš, rozhodni se, na které straně hřiště budeš hrát.

Ranní probuzení je jako píšťalka, kterou začíná hra života.

Pískej z plných plic. Co nejsilněji. Ať to slyší celý vesmír.

DÁTE SI ŽVÝKAČKU?

CHODÍM K NĚMU TAK JEDNOU ZA PŮL ROKU.
Je to můj právník a specializuje se na insolvence. Za dobu, co sedím v čekárně, se v jeho kanceláři střídá spousta zajímavých lidí. Někteří jsou už od pohledu pochybné existence. Přišel jsem na čas, ale Makis má vždy spoustu práce. Trvá to, než člověk přijde na řadu. Něco jako u zubaře. Do čekárny vstoupil další člověk a sedl si naproti mně. Nevěnoval jsem mu pozornost. Prohlédl jsem si ho jen koutkem oka. Knír, úsměv, sympatický chlapík.

Sekretářka se nás zeptala, zda bychom rádi vodu. Já nechtěl. Chlápek ano. Hned, jak on řekl ano, zalitoval jsem, že jsem odmítl. Neurčitě jsem se na něj usmál. Napůl zdvořile a napůl strojeně. On mi můj úsměv opětoval. Ledy trochu povolily. Po chvilce strčil ruku do tašky a znovu se na mě podíval.

„Žvýkačku?“ nabídl mi.

„Ne, děkuji,“ odpověděl jsem automaticky.

Potom si mě „zubař“ zavolal do své „ordinace“ a toho muže jsem už nikdy neviděl.

Schůzka proběhla dobře.

Později jsem si znovu vzpomenul na tu žvýkačku. Tahle příhoda poznamenala celý zbytek mého dne.

Bezvýznamné, mohlo by se zdát.

Umět se s někým rozdělit není vůbec nic bezvýznamného.

Je to ta nejdůležitější dovednost. Něco přímo posvátného.

Je to akt lásky v praxi. Má léčivé účinky. A nejvíc ze všeho na ty, kteří se dělí. O co – jestli o auto, nebo o knihu – to není vůbec podstatné, ta radost je vždy stejná.

Buď se umíš rozdělit, nebo neumíš. Neexistuje nic mezi tím. Tohle je černobílé. Buď umíš hrát fotbal, nebo neumíš. Pozitivní na tom však je, že se to dá naučit. A když se naučíš dělit se s ostatními, už nedokážeš žít svůj život jako dřív. Je to návykové. Jako s alkoholem. Když nebude k dispozici, přijde absťák.

Jak by vypadal tvůj den, týden a v podstatě celý život, kdybys neříkal „děkuji“? Kdybys nedal chodci přednost na přechodu, kdyby ses neusmál na cizího člověka? Jak na to bude reagovat on, je jeho věc. Ty se soustřeď na sebe. To, co tím můžeš získat, je přímo kouzelné. Tvůj život se tím změní. Zkrásníš, zjemníš, rozkveteš. Najednou budeš mít vše, co sis kdy přál.

Ježíš jednou řekl: „Kdo má dva kabáty, ať jeden daruje.“ A tady pozor. Nejdříve musíš žít v dostatku ty sám, abys mohl obdarovat někoho jiného. Hleď si především toho, ať máš ty sám. Nejdřív nasaďte kyslíkovou masku sami sobě a až potom svému sousedovi. Jinak se udusíte oba dva.

Joey Dunlop ze Severního Irska byl motocyklový závodník, který se stal mistrem světa pětkrát za sebou. Ve své zemi byl považován za národního hrdinu. Všichni ho zbožňovali. Ne kvůli jeho zlatým medailím, ale kvůli jeho zlatému srdci. Tento muž věnoval vše, co měl, chudým dětem. Nakupoval jídlo a tajně jej vozil do Rumunska, sirotkům.

Když mu bylo osmačtyřicet, měl autonehodu a zemřel. V den jeho pohřbu se s ním přišlo rozloučit 50 000 lidí. 50 000 lidí přišlo uctít jeho památku. A oslavit jeho život.

Bez přemýšlení bych jednu jedinou hodinu jeho života vyměnil za sto let jiného, bezvýznamného. Nepozoruj tak tu žvýkačku, příteli. Poděl se o ni.

Proto jsi přece tady.

JAK JE DŮLEŽITÉ MÍT V ŽIVOTĚ CÍL

S NAVIGACÍ JSEM BYL VŽDYCKY NA ŠTÍRU. Velmi jednoduše se umím ztratit. Ale i tak mám GPS v mobilu už nějakou dobu. Než vyrazím na cestu, vím, kam se chci dostat. Znám svůj cíl. Když nevím, JAK se tam dostat, zadám si ho do GPS. Občas si ho zadám, i když to vím. Většinou mi totiž ukáže lepší cestu. A já se díky tomu neustále učím novým věcem.

Ke své škodě si lidé nevytyčují cíle. Nedávají si záměry. Mnozí si myslí, že ano, ale opak je pravda. Jeden přednášející se lidí v publiku zeptal, co je jejich cílem. Nějaký muž se zvedl a řekl, že chce vydělávat peníze. Řečník mu dal jeden dolar. „Spokojený?“ zeptal se ho s úsměvem. Cíl musí být jasně definovaný a měřitelný. Například: Zhubnu na jednasedmdesát kilo. Jednou týdně si s rodinou zajdeme do restaurace. Budu vydělávat tři tisíce eur měsíčně. Každý duben půjdu na pravidelnou lékařskou prohlídku. A podobně.

Před mnoha lety udělala Harvardova univerzita mezi svými studenty výzkum, aby zjistila, kolik z nich si stanovilo cíle. Byla to pouhá 3 % z nich. Zbylých 97 % žádné nemělo. Po třiceti letech tyto studenty znovu vyhledali, aby se podívali na jejich úspěchy. Ta 3 % studentů, kteří měli své cíle definované, dosáhla stejného finančního úspěchu jako zbylých 97 % dohromady.

Ano. Čím konkrétnější budoucnost si naplánuješ, tím silnější bude tvá přítomnost. Stanovením záměru do budoucna ovlivňuješ svou přítomnost. Pomáhá uchopit neuchopitelné.

I dovolenou plánujeme důkladněji než náš život. Ten ponecháváme náhodě a on se pak opravdu stává jen souhrou náhod. Řídí se souřadnicemi, které jsme vlastně nezadali. A když už je pozdě, vymlouváme se, jak k nám byl život nespravedlivý. To my jsme byli nespravedliví k němu. A spolu s ním i sami k sobě. Naše cesta životem je v každém detailu jen a jen na nás. Se kterou cestovkou vyrazíme, kterým letadlem poletíme, ve kterém hotelu se ubytujeme, co stojí za to vidět. Jenže tebe tvůj život rozčiluje stejně jako dřez plný špinavého nádobí. A každé ráno, jen co ho zahlédneš, se rozčílíš znovu a znovu. Ale stejně ho neumyješ. A to zatracené nádobí se odmítá umýt samo.

Všichni úspěšní lidé měli své cíle. A rozhodně ne malé. Chtěli změnit svět. A věděli přesně, jak to udělat. A změnili jej. Měli vytyčený směr. Museli pracovat a pracovali. Měli ve své mysli i srdci vizi tak živou, že se pro ně stala skutečností dlouho předtím, než ji spatřili i ostatní. Ghándí, Mandela, Edison, Martin Luther King, Kennedy, Disney, Jobs.