KALIBR

Matthew Farrell

ŘEKNI MI PRAVDU

KALIBR

TELL ME THE TRUTH

Copyright © 2021 by Matthew Farrell. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jaroslava Novotná, 2022

ISBN 78-80-242-8408-8

Pro Angela a Marii.

Děkuji, že jste se se mnou vydali na tuto cestu.

Byla to pořádná jízda.

1

Noel Moore vstoupil do svého domu hlavním vchodem, odložil zavazadla u dveří a v té chvíli se mu zježily chloupky na šíji. Bylo už pár hodin po půlnoci a ticho v domě by ho nemělo překvapovat, přesto v něm podivný klid vyvolal nervozitu a zmocnil se ho pocit, že věci nejsou takové, jaké je tu zanechal.

Labyrint propojených místností v přízemí byl pečlivě a vkusně zařízen nábytkem a doplňky, které vybírala jeho žena Mindy spolu s bytovou architektkou. Obešel celočalouněné pohovky a rozložitá křesla, prošel klasicky zařízeným obývákem a pokračoval do jídelny, pokoje a do kuchyně. V nočním přítmí nic nevypadalo nepatřičně. Zdálo se, že všechno je, jak má být.

Uvědomoval si každý krok, když stoupal po impozantním schodišti a nahoře zamířil k velké společné ložnici, kterou obývali s Mindy. Jeho kroky tlumil koberec pokrývající celé patro. Otevřel dvoukřídlé dveře a neslyšně vklouzl dovnitř.

Neviděl nic než nezřetelné obrysy věcí, jež sem patřily. Komoda. Noční stolek. Mindyin toaletní stolek ve výklenku hned za prostorem pro spaní. Uprostřed trůnila manželská postel s baldachýnem na čtyřech dubových sloupcích. Přikrývky byly odhrnuté. Postel byla prázdná.

Noel povytáhl krk a na chvíli se zaposlouchal, neuslyší-li nějaké zvuky prozrazující, kde by mohla jeho žena být. V přilehlé koupelně nejspíš nikdo nebyl, ale i tak k ní zamířil a strčil dovnitř hlavu.

„Mindy?“ zašeptal.

Žádná odezva.

Noel vyšel z ložnice a pokračoval chodbou k synovu pokojíku. I tady viděl jen důvěrně známé obrysy. Charlieho veliký pracovní stůl pod oknem. Basketbalový koš, který si syn vyprosil ke třináctým narozeninám. Sedací vak, vždycky opřený o dveře skříně, jež se stále otevíraly. Postel. Jeho chlapec.

Charlie vždycky spával na břiše. I teď tak ležel a zpod přikrývky vykukovala pouze jeho tvář. Paže měl rozhozené vedle těla, jako by letěl. Noel slyšel jeho dech, zatímco syn poklidně spal. Všechno bylo v pořádku.

Z Charlieho pokoje se vrátil na chodbu a zamířil k posledním dveřím na konci. Stiskl kliku a vstoupil do pokoje dcery. Jenny už od tří let musela mít v noci rozsvícenou lampičku, takže nemusel očima pátrat v šeru. Ve slabém světle žárovky uviděl její komodu, psací stůl a proutěné houpací křeslo, jež Noel kdysi šikovně zavěsil na trám ve stropě. Zahlédl i starodávný domeček pro panenky, který snad před deseti lety postavili o Vánocích. Ale především spatřil Jennyinu prázdnou postel.

„Mindy?“

Na samém okraji zorného pole zachytil nějaký pohyb a přistoupil k oknu. Kus za domem se mezi stromy míhalo světlo baterky. Zadíval se pozorněji a v té chvíli svítilna zhasla. Noel přitiskl dlaně na sklo, chvíli čekal, jestli se světlo objeví, doslova si to přál. Ale prostor zarostlý hustými křovinami a vysokými stromy zůstal černý jako noc.

Vyšel z pokoje, rozběhl se po chodbě, seběhl po schodech do přízemí a vyřítil se na dvůr zadními dveřmi, jež zůstaly odemčené. Na srpen byla docela chladná noc, ale jemu bylo horko, když běžel přes zahradu do lesa, který obklopoval dům.

„Mindy?“

Na konci zahrady si uvědomil, že si zapomněl vzít baterku. Naštěstí byl úplněk a na bezmračné obloze zářil měsíc, takže se mezi nízko visícími větvemi jilmů a javorů snadno orientoval. Prodíral se trnitými keři, rozdírajícími mu kotníky a holeně, a oběhl skupinku bříz za dřevěným domkem na hraní, jejž před pár lety vybudoval pro Charlieho a jeho kamarády.

„Haló?“ zašeptal do ticha. „Mindy? Kdo je tam?“

Přímo před sebou měl palouk. Noel věděl, že to je místo, kam chodí děti z okolí tajně popíjet alkohol, kouřit trávu a randit. Během let tu nacházeli hromady plechovek od piva, prázdné lahve od alkoholu a bezpočet špačků, které posloužily jeho manželce jako důkaz, aby vytáhla z jejich čtrnáctileté dcery přiznání, kde byla, když se jednou přikradla domů za svítání.

Noel se zastavil a se zatajeným dechem se zaposlouchal. Neslyšel žádný hluk. Žádné hlasy. Tutlaný smích. Nic. Pomalu se kradmo plížil k plácku a vtom něco zašustilo ve spadaném listí.

„Kdo je tam?“ zavolal. „No tak, ozvěte se.“

Slyšel přibližující se kroky.

Noel se prodral pichlavými maliníky na palouk. „Je mi jedno, kdo jste, chci…“

Zůstal stát, když uviděl svou ženu, jak se vypotácela z mýtiny, a kdyby ji nechytil do náruče, skácela by se k zemi. Znovu nabyla rovnováhy a postavila se, zírala na něj, oči vytřeštěné hrůzou. Otevřela ústa a chtěla něco říct, ale z hrdla se jí vydralo jen tiché sténání.

Čas se zpomalil – a pak se zastavil. Díky světlu úplňkového měsíce Noel viděl všechny detaily: krev na Mindyině obličeji. Na jejích pažích. Skvrny na tričku, které si vždycky brala na spaní. Krev odkapávající z konečků jejích prstů, jako by si ponořila ruce do barvy. Viděl i nůž, který držela, ostří se chvělo v jejím sevření.

„Mindy,“ zamumlal se sevřeným hrdlem. „Co se stalo?“

Přitiskla se k němu a zabořila mu tvář do hrudi, pak se rozplakala a hlasitě naříkala, a on nemohl dělat nic než ji pevně držet a dusit její křik, dokud nezjistí, co se děje.

Věděl, že musejí zůstat zticha.

Hlavně nevzbudit sousedy.

2

Odněkud se ozývá pláč. Krátké, prudké vzlyky plné bolesti a žalu. Někdo volá mámu jménem.

„Mindy, Mindy, mluv se mnou. Miláčku, prosím tě. Řekni mi, co se stalo.“

To je táta. Dokonce i v říši mezi bděním a spánkem Charlie poznal tátův hlas.

„Mindy, Mindy, prober se. No tak, slyšíš mě?“

Charlie otevřel oči. Obdélník světla kolem dveří do pokojíku, na chodbě se svítí. Tiché luskání prstů a tlumené pleskání ze sousední ložnice rodičů.

„Mindy.“

Posadil se na posteli a poslouchal. Táta zněl vyděšeně. Jen cosi šeptal, ale z tónu jeho hlasu Charlie poznal, že něco není v pořádku.

Prudce odhodil přikrývku a zarazil se, když podle kroků pochopil, že otec vyšel z ložnice, šouravě se vydal chodbou a na jejím konci vešel do koupelny. Máma s tátou měli vlastní, která byla obrovská, a Charlie moc dobře nechápal, co dělají v koupelně, kterou používal on a Jenny. Možná je mámě špatně a potřebuje nějaký prášek ze skříňky za zrcadlem? Mají tam všechny léky spolu s Jennyinými nechutnými holčičími krámy.

Slyšel otvírání a zavírání skříňky na ručníky vedle sprchového koutu. Kroky se vracely zpátky do chodby a zamířily do ložnice rodičů.

Charlie vylezl z postele a otevřel dveře. Všech šest nástěnných svítidel lemujících chodbu bylo rozsvícených a z místa, kde stál, viděl, že se svítí i v ložnici rodičů. V prvním patře to vypadalo, jako by bylo sedm hodin večer, a ne dvě hodiny v noci. Překvapilo ho, že se Jenny při tom hluku nevzbudila, ale její pokoj se nacházel až na konci chodby a Jenny měla obvykle dobré spaní. Ráno jí o všem musí povědět – ať už jde o cokoli. Vlněný koberec ho škrábal na chodidlech, když se pomaloučku vydal k pokoji rodičů. Třeba by mohl nějak pomoct. Loni chodil na kurz první pomoci a už docela věděl, jak si poradit s horečkou nebo s kašlem. A navíc – jestli je to něco nakažlivého, možná se od maminky nakazí a pár dní nebude muset do školy. Bral by všechno, jen ne střevní chřipku. Nesnášel zvracení. To by tedy nešlo.

Charlie strčil do dvoukřídlých dveří a zůstal stát na prahu. Asi tři sekundy jen zíral – tři sekundy, a pak na něj otec cosi zakřičel, vyskočil z postele a vystrčil ho zpátky na chodbu – ale za ty tři sekundy Charlie viděl víc, než by chtěl.

Byla tam krev. Hrozně moc krve.

Na parketách. Na velkém koberci pod postelí. Krví byl postříkaný otcův prádelník i zeď za matčiným toaletním stolkem. Slyšel vodu tekoucí do vany v přilehlé koupelně, což ho upozornilo na hromadu ručníků naházených hned za dveřmi koupelny, všechny potřísněné rudou tekutinou.

„Zpátky do postele!“ zavrčel otcův hlas, hluboký a plný paniky.

Charlie zacouval, až ztratil rovnováhu a upadl. Při pádu bolestivě narazil temenem do zdi a oči se mu okamžitě zalily slzami. Znovu se těžce zvedl na nohy. „Já vám přišel pomoct. Slyšel jsem, jak voláš mámu, a myslel jsem, že je jí špatně. Jen jsem chtěl pomoct.“

„Žádnou pomoc nepotřebuju. Mazej do pokoje! Vrať se a nevycházej, dokud nezazvoní budík na tábor. Rozuměl jsi?“

„Co se stalo?“

„Běž si lehnout!“

Takhle svého otce ještě nikdy neviděl. Vztek v tátově hlase a panika v jeho očích Charlieho vyděsily. Utekl do pokojíku, zabouchl za sebou dveře a vrhl se na postel. V hlavě se mu stále dokola opakovala scéna, kterou před chvílí viděl v ložnici rodičů, a snažil se to pochopit. Ta krev. Máma, jako omámená a úplně mimo. Proč byla celá od krve? Co se to děje? A kde je Jenny? Jak může v takovém rámusu spát?

Dveře pokojíku se otevřely a Charlie si přetáhl přikrývku přes hlavu. Pevně zavřel oči a skousl spodní ret a pak se k posteli přiblížily kroky a někdo mu stáhl peřinu zpátky. Nad ním se tyčil otec.

„Promiň, že jsem křičel,“ řekl. Hlas měl zase normální. Klidný. Odměřený. „Nemyslel jsem to tak.“

„Stalo se něco mamince?“

„Máma je v pohodě. Ale zůstaň tady a já zjistím, co se vlastně děje. Snaž se na to nemyslet, teď ti nemůžu nic vysvětlovat. Zapomeň na to, co jsi viděl. Prostě zůstaň tady a nech mě, abych se o všechno postaral. Jasný?“

Charlie viděl na otcových rukou a předloktích zaschlou krev. Skvrny měl i na košili.

„Jasný.“

„Přijdu za tebou ráno. Pak si můžeme promluvit.“

Charlie se díval, jak otec vychází z pokoje a jak se dveře zavřely a kolem nich znovu zůstala jen svatozář světla z chodby.

3

Susan Adlerová tlačila nákupní vozík uličkou a hledala inspiraci mezi pestrobarevnými balonky, papírovými girlandami, veselými kloboučky a dekoracemi na párty. Oslava narozenin pro dvojčata musí být něčím výjimečným, říkala si odhodlaně. Byl to dlouhý rok, další neblahé výročí od chvíle, kdy do jejich života vstoupil Zlý a noční můry se staly každodenností. Rok slz, nočních děsů, nejistoty a pocitu, že nikdy, nikdy nebudou v bezpečí. Ale byl to i rok pozvolného uzdravování a úsměvů a hraní a smíchu, když se dvojčata – hlavně syn Tim – začala vyrovnávat s událostmi toho dne, kdy ji práce dohonila až domů a málem jí vzala rodinu. Ona sama si tehdy říkala, jestli se z toho někdy vůbec dostane.

Ovšem teď před ní stála otázka, jaký druh oslavy uspořádat pro dvě sedmileté děti, jejichž zájmy se začínají rozcházet? Casey se začínala zajímat o barbíny, zatímco Tima bavila auta. Casey milovala tanec a fotbal. Tim měl nejradši videohry a basket. V jakém duchu by se měla oslava nést, aby se zavděčila oběma, přemítala Susan. Možností, které obchod nabízel, bylo nepřeberně. Opravdu si nevěděla rady.

„Můžu vám nějak pomoct? Hledáte něco konkrétního?“

Obrátila se a před sebou spatřila muže středního věku. Hubenou postavu halila velká červená blůza. Visačka na prsou hlásala DENNIS – MANAŽER.

„To můžete,“ řekla. „Moje dvojčata budou mít za pár týdnů narozeniny a já bych jim chtěla uspořádat oslavu. Bude jim sedm. Je to jejich první oslava s kamarády ze školy, tak se rozhlížím, co by se tu dalo pořídit.“

„Jasně,“ opáčil Dennis. „Takže začneme od začátku. Máte nějakou představu, v jakém by to mělo být stylu?“

„To je právě problém. Je to kluk a holka, tak se snažím vymyslet něco, co by se líbilo oběma.“

Vykročili uličkou a Dennis jí vysvětloval, jaká různá témata by byla k dispozici. Susan kráčela vedle něho a poslouchala, když vtom jí zazvonil mobil. Zvedla ukazováček a podívala se, kdo volá. Policejní stanice v Cortlandu.

„Tohle musím vzít,“ řekla.

„Jistě,“ odvětil Dennis a čekal.

Susan přijala hovor a přiložila mobil k uchu. „Adlerová.“

„Tady Triston.“

Seržant Mel Triston pracoval jako velitel služby na dnešní směně, a když dělala na posledním případu, přidělili jí právě Mela. Patřil k těm lepším a byl na prahu zaslouženého důchodu.

„Jo, Mele. Co se děje?“

„Volali ze stanice v Lewisboro. Potřebují vyšetřovatele, ten jejich je teď v terénu kvůli nějakému případu ujetí od nehody, tak nás požádali o výpomoc. Jste další na řadě.“

„Co tam máte?“

„Vraždu. Osmnáctiletá holka. Ráno ji našla matka v lese u nich za domem. Někdo ji ubodal. Ohlásil to otec. Policie Lewisboro potřebuje někoho, kdo by jim pomohl s vyšetřováním. To jste vy.“

„Dobře. Pošlete mi adresu a zavolejte Liamovi, ať přijede za mnou na místo činu.“

„Rozumím.“

Susan ukončila hovor a strčila telefon zpátky do tašky. „Omlouvám se. Jsem u policie a volají mě do služby.“

„Nic se neděje,“ pronesl Dennis. „Jsme tu pro vás kdykoli. Teď vás jistě čeká spousta vzrušující práce.“

„Doufejme, že to moc vzrušující nebude,“ opáčila Susan. „Musím naplánovat oslavu.“

4

„Charlie!“

Do Charlieho pokoje se okny vlévalo ranní slunce. Další překrásný letní den. Posadil se na posteli a sáhl po mobilu na nočním stolku, aby vypnul budík a zkontroloval si účet na Instagramu. Jeho poslední příspěvek z včerejšího večera obdržel neskutečné množství lajků, a to ho přimělo k úsměvu. Pak se zamračil a začal procházet stránku, aby se ujistil, že jeho streamy jsou stále aktivní. To bylo důležité.

„Charlie! Pojď dolů!“

Jak uslyšel otce, znehybněl. Najednou se mu vrátilo všechno z předchozí noci.

Šeptající hlasy, které ho vzbudily.

Nepřítomný, prázdný matčin pohled.

Panika a vztek v tátově tváři.

Krev.

Charlie odhodil mobil na noční stolek, vyskočil z postele a spěchal ke dveřím.

„No tak, kluku! Jsi vzhůru?“

V patře byl klid. Nikde nikdo. Charlie vyšel na chodbu a zamířil do koupelny. Skříňka s ručníky byla zavřená a všechno vypadalo jako obyčejně. Žádný nepořádek. Chvilku se zdržel na záchodě a pak se po špičkách vydal k pokoji rodičů.

Dvoukřídlé dveře ložnice byly dokořán. Charlie nakoukl dovnitř a údivem otevřel ústa. Nemohl uvěřit tomu, co vidí. Ložnici zaléval sluneční jas právě tak jako u něho v pokojíku a celá místnost jen zářila čistotou. Všude panoval dokonalý pořádek. Postel byla čistě povlečená. Krev, kterou předtím viděl na komodě, i stříkance na zdi zmizely. Velký koberec, na němž ještě včera stála postel, se někam poděl a na parketách ani smítko. Všechno tu vonělo čistotou, trochu po vanilce nebo jako sušenky.

Šel dál a vrhl pohled ke koupelně. Žádné zakrvácené ručníky u dveří nebyly. Koupelna se přímo blyštěla čistotou. Ložnice vypadala jako vždycky.

Byla to jen noční můra?

Charlie si sáhl na zátylek a nahmatal bouli od toho, jak se udeřil o zeď na chodbě. Jasně, je možné, že se to stalo nějak jinak, že se nějak uhodil ve spánku, jenže se to zdálo tak skutečné. Určitě se to stalo. Přece není blázen.

V celém domě bylo znepokojivé ticho. Jindy by táta před odchodem do práce něco zahalekal na rozloučenou a spěchal by, aby mu neujel vlak do města. Máma by na Charlieho z kuchyně křikla, aby se šel dolů najíst, než přijede táborový autobus, a Jenny by si buď stěžovala, že nemá co na sebe, nebo by se hádala s mámou kvůli nějaké pitomosti, jako třeba že přes týden spotřebovala moc benzinu nebo utratila spoustu peněz místo toho, aby si je šetřila na školu. A za všeobecného chaosu by do sebe naházeli snídani a pak by vyběhli z domu; on, aby stihl autobus, který ho odveze na příměstský tábor, a Jenny, aby mohla běžet za kamarádkami. Dnes ráno nic takového nenastalo, a to ho opravdu vyděsilo.

„Charlie!“

„Už jdu!“

Charlie vyšel z ložnice rodičů a zamířil na konec chodby k Jennyinu pokoji. Bez zaklepání vešel dovnitř v naději, že přistihne sestru, jak si upravuje vlasy, a ona na něj začne křičet a on jí ukáže prostředníček a všechno bude zase normální. Ale v pokoji bylo prázdno. Postel neustlaná. Vedle toaletního stolku stále ležela její brašna. Jenny nikde.

Charlie seběhl po schodech do kuchyně. Tady také nikoho nenašel, i když by to tak nemělo být. Pak uviděl otce, jak sedí na gauči v obývacím pokoji.

„Ahoj, tati.“

Zamířil k němu a otec zvedl hlavu. Oči se mu leskly, jako by před chvílí brečel, ale Charlie nikdy neviděl, že by táta plakal. Dokonce ani když se dívali na E.T. – Mimozemšťana nebo na To jsme my. Je to přece muž z oceli. Jak by teď mohl plakat?

„Co se stalo?“

Teprve když vešel doprostřed pokoje, všiml si matky v křesílku. Dívala se posuvnými skleněnými dveřmi ven na dvorek a okolní les. Zase měla ten prázdný pohled, seděla úplně klidně, nohy u sebe, záda rovná, bez hnutí. Jen zírala. I ona byla čistá. Ruce, paže ani obličej neměla od krve, jak to viděl včera večer. Neměla na sobě to velikánské tričko, ve kterém vždycky chodila spát, a místo toho byla oblečená do modré hedvábné noční košile, která jí sahala až ke kotníkům. Vlasy měla čisté a učesané do culíku.

„Pojď sem,“ vyzval ho otec.

Charlie přistoupil k otci. Krvavé skvrny, jež měl včera večer na rukou a předloktí, tam nebyly.

„Co se děje?“ zeptal se. „Kde je Jenny?“

Otci vyklouzla zpod víčka slza a osaměle se kutálela po tváři. „Něco se stalo,“ zašeptal přidušeně. „Jede sem policie. Budou s tebou chtít mluvit. Neboj se. Všechno dobře dopadne.“

„Co se teda stalo?“ Díval se střídavě z otce na matku a začala se ho zmocňovat panika. „Tak mi to řekni. Kde je Jenny? V pokoji není. Kde je?“

„Budou se tě vyptávat, jestli jsi včera v noci něco neviděl. Budou chtít vědět, jestli ses během noci probudil. Třeba protože jsi musel na záchod nebo že tě vzbudil hluk. Něco na ten způsob.“

„Tak jo.“

„Co jim řekneš?“

Charlie otevřel ústa, aby odpověděl, pak se však zarazil. Zadíval se na otce, který ho upřeně pozoroval. Cítil napětí, smutek a zdrcující tíhu žalu. Jako by nemohl dýchat.

„Řeknu jim, že jsem spal,“ zašeptal spíš sám sobě než otci. „Vůbec jsem se neprobudil, dokud jsi mě ráno nezavolal. A vůbec nic jsem neslyšel.“

Otec se pokusil o úsměv a znovu mu ukápla slza. „Moc dobře,“ hlesl. „Šikovnej kluk. Teď si pojď ke mně sednout.“

5

Dům rodiny Mooreových se nacházel na východní straně městečka Lewisboro, ve slepé ulici Hillcrest Court odbočující z hlavní silnice Elmwood Road. Úzká silnička vinoucí se malebnou přírodou byla zastrčená stranou od hlavních tahů a na pečlivě udržovaných pozemcích skýtajících luxusní bydlení v bezprostřední blízkosti nespoutaného lesa stály další čtyři vilky. Každé stavení bylo trochu jiné, ovšem celkový estetický dojem nenechal nikoho na pochybách o zámožnosti a úspěšnosti jejich majitelů.

Liam Dwyer seděl v autě a díval se na moderní, koloniální architekturu připomínající patrovou stavbu s členitými střechami svažujícími se v různých úhlech a třemi samostatnými cihlovými komíny. Dýchal povrchně, krátkými vdechy a výdechy, protože žaludek měl jako ve svěráku. Poprvé po třech letech, kdy naposledy pracoval jako forenzní specialista ve Filadelfii, se znovu ocitl na aktivním místě činu. Vzpomínky na případ Kerri Millerové byly dosud čerstvé; jako by se to stalo včera, když vstoupil do hotelu Tiger a skončil jako obviněný z vraždy. Při dokazování své neviny málem zemřel, ale nakonec byli viníci dopadeni a jeho život se vrátil zpátky do starých kolejí. Se Susan se seznámil ve Filadelfii, když vedla syna k dětskému psychologovi, který shodou okolností sídlil ve stejném patře jako jeho lékař. Spřátelili se a poté, co pomáhal při vyšetřování řady odložených případů a pohřešovaného staršího muže, mu nabídla dočasné místo konzultanta u policie státu New York. Než si to stačil rozmyslet, souhlasil, sbalil si kufry, nastěhoval se do hotelu, jenž mu oddělení pronajalo ve White Plains, a nyní se po několika měsících prověřování a školení chystal na svůj první případ. Stále byl a vždycky bude forenzní vědec. Dnes se však bude také učit, jak probíhá vyšetřování. Zadíval se na své ruce svírající volant a zasmál se své nervozitě. Vždyť už jednou začínal jako nováček. Zvládne to i teď.

Susan na něj zamávala a vykročila k jeho vozu. Měla na sobě černé kalhoty a bílou halenku, s policejním odznakem připevněným na opasku a se zbraní zasunutou v ramenním pouzdru. Vlasy si stáhla do ohonu a ve tváři měla onen profesionální výraz odhodlání, jaký nasazovala vždy při práci. Vypadala dobře, ale to pro něj nebylo nic nového. Nezáleželo na tom, jestli Susan pracovala na případu, nebo vysedávala v čekárně na psychiatrickém oddělení v Jeffersonově nemocnici. Liam cítil, jak se mu trochu rozbušilo srdce, když se k němu přiblížila.

„Jsem ráda, že jsi dorazil,“ řekla.

Liam otevřel dveře auta a vystoupil. Ranní slunce už vystoupalo vysoko na oblohu a letní žár začal nepříjemně dotírat. Usmál se a poklepal na koženou brašnu, kterou měl přehozenou přes rameno. „Přece bych si nenechal ujít svůj první případ. Hned jak mi Mel zavolal, jsem vyrazil. I když by mě nenapadlo, že státní policie bude asistovat i tam, kde už město policejní oddělení má.“

„Policie v Lewisboro má jen dvanáct policistů,“ odpověděla Susan. „V rámci jejich působnosti jim pomáháme, a když se vyskytne nějaký případ, obvykle jsme to my, kdo disponuje vyšetřovatelem. Jsme také v kontaktu s experty na kriminalistiku a soudními znalci v celém okrese, takže to funguje. Tohle je ale poprvé, co mě přidělili sem.“ Pozorně si ho prohlížela od hlavy k patě. „Nervózní?“

„Vzrušený.“

„Tak jo. Jdeme se podívat, co tu máme.“

Následoval ji k rozlehlému domu. Velkorysá veranda táhnoucí se podél celého průčelí a i boků domu. Garáž pro tři auta. Fasáda obložená dřevem a měděné okapy kolem celé střechy. Soudil, že jen daň z nemovitosti činí určitě čtyřicet nebo padesát tisíc ročně a tým zahradníků potřebný k péči o pozemky přijde nejspíš na podobnou sumu, stejně jako úklidová četa na údržbu interiéru. Když si k tomu připočte cenu za energie a provoz, celková částka bude nepochybně větší, než kolik kdy vydělal za rok. Ale takový byl život v podobných komunitách. Znal to i z Filadelfie. Život, jejž nikdy nepoznal a vlastně ho ani nezajímal.

Podlezli policejní pásku přetínající silnici před domem a sahající až na oba konce pozemku. Na příjezdové cestě stály tři policejní auta z Lewisboro, jedno vozidlo státní policie a sanitka. Vedle místa, kde Susan s Liamem zaparkovali, stála dodávka forenzního oddělení. Všude vládl zvláštní klid. Nebyly slyšet žádné rozkazy a instrukce, nekvílely sirény, nechrčely vysílačky.

Obešli dům po kamenné pěšině, a když zašli za roh, dorazili na místo činu. Za domem byla natažená další páska a oddělovala dvůr od pozemků sousedů z obou stran. Z lesa se co chvíli vynořil některý policista nebo strážník prozkoumávající okolí a další skupina se motala kolem zapuštěného bazénu a zadní terasy. Odtrhla se od nich žena v uniformě a přistoupila k nim.

„Vy jste od státní policie?“ zeptala se.

Susan přikývla. „Susan Adlerová. Vyšetřovatelka ze stanice z Cortlandu. Tohle je Liam Dwyer. Pracuje pro náš sbor jako konzultant a expert na vyšetřování místa činu.“

Policistka působila jako žena na svém místě. Zrzavé vlasy v pevném drdolu, zelené ocelové oči, čtyřicátnice, v dobré kondici. Byla hezká i bez make-upu, a než k nim natáhla ruku, pozorně si je změřila. „Seržantka Christine Dunesová. Mám to tu na starost.“

Všichni si potřásli rukama.

„Díky, že jste přišli,“ řekla Dunesová a sledovala jejich pohledy po pozemku. „V Lewisboro se s vraždami moc nesetkáváme.“ Znovu se k ní obrátili.

„Rádi pomůžeme, jak budeme moct,“ odpověděla Susan.

„Takže, co tady máme?“ zeptal se Liam.

„Jennifer Mooreová. Osmnáct let. Dnes ráno ji našla matka na mýtině asi sto metrů tamhle vzadu. Ohlásil to otec. Pobodaná v oblasti hrudníku a břicha. Místo činu jsme zajistili a obehnali páskou. Půda je po dešti ještě trochu rozbahněná, takže by tam mohly být stopy. Snažili jsme se držet co nejdál a počkat, až přijedou z forenzního. Neradi bychom narušili jakékoliv stopy, které byste mohli najít.“

„Oceňuju vaši prozíravost, díky,“ prohlásila Susan.

Dunesová přikývla. „Není za co.“

Susan si navlékla latexové rukavice a oběma pokynula směrem k lesu. „Tak fajn, jdem se na to mrknout.“

_____

Jennifer Mooreová byla krásná dívka. Měla sportovní postavu, štíhlou, ale vypracovanou. Dlouhé, vlnité vlasy. Špinavě blond. Hezké, plné rty. Teď před sebou měli jen mrtvé tělo.

Ležela na zádech, obličejem vzhůru. Oči zavřené. Ruce rozhozené podél těla. Levou nohu pokrčenou a složenou pod pravou. Oblečená byla v obyčejném bílém tričku a šortkách z růžového úpletu. Byla bosa, žabky, které měla předtím na sobě, ležely o kus dál. Celý trup i břicho byly zakrvácené až po vystupující kyčle. V hrudi měla hluboké řezné rány, podle prvního odhadu asi deset centimetrů dlouhé. I obličej byl potřísněný krví. Doslova masakr.

„Takhle ji našla její máma,“ vysvětlovala Dunesová.

Liam hleděl na scénu před sebou, v mysli útržky vzpomínek na hotel Tiger. Kerriino tělo visící na oranžovém prodlužovacím kabelu. Kaluž krve pod jejíma nohama. Zápach toho místa. Všechno se vrátilo jako náraz vlny, jež mu málem podrazila nohy.

„V pořádku?“

Odvrátil pohled a uviděl Susan, jak na něj zírá. Ustaraný výraz v její tváři byl výmluvný. Rychle se vzpamatoval.

„Dobrý, nic mi není.“ Odkašlal si, na chvíli zavřel oči a znovu se zahleděl na scénu před sebou. Dýchal pomalu a klidně. Místo kolem těla bylo rozryté. Pošlapané keře. Ulámané větve. „Dotkla se matka něčeho?“

„To nevím jistě,“ odpověděla Dunesová.

„Co říkala?“

„Nic. Je v šoku. Zatím toho moc nenamluvila, jen nesrozumitelně mumlá.“ Dunesová ustoupila technikovi, který začal pořizovat snímky. „Všechny informace jsme získali od manžela a ten říkal, že přišla do domu a křičela, aby zavolali záchranku, a pak upadla do šoku. Je téměř katatonická.“

„Katatonická?“ Susan se otočila a podívala se na seržantku. „To fakt existuje?“

„Podle googlu jo. Musela jsem si to najít.“

Nad tělem se skláněl John Chu, hlavní forenzní specialista policie státu New York, a do plastové nádoby ukládal vzorky půdy. Uviděl je a vstal. „Nazdar, Susan. Liame.“

Liam zamával. „Našel jste něco?“

„Ani ne. Byla bodnuta třikrát. Dvakrát do hrudi, jednou do břicha. Nejsem si jistý, která z ran byla smrtící, nebo jestli smrt způsobila jen ztráta krve. Víc budeme vědět, až se na ni podívá patolog a provede kompletní pitvu.“

„Nějaká obranná poranění?“ zeptala se Susan.

„Žádné, kterého bych si všiml na první pohled, ale na to přijdeme, až ji očistíme a pořádně prohlédneme. Taky odebereme vzorky z toho pošlapaného a polámaného křoví, až odnesou tělo, a prohledáme okolí, jestli nenajdeme něco, co mohl někdo odhodit.“

„Najdete toho víc, než byste chtěli,“ ozvala se Dunesová. „Na tenhle plácek chodí děti pařit. Vysedávají tu a pijí alkohol. Pytle na odpadky si s sebou nenosí.“

Chu přikývl. „Rozumím. Uděláme, co se dá.“

„Ještě něco v tuhle chvíli?“ zeptala se Susan.

„Ne,“ odpověděl Chu. „Až tady skončím, musím odebrat vzorky rodině. Potom zavolám a podám shrnutí.“

„Jasně.“

_____

Susan, Liam a seržantka Dunesová opustili mrtvou dívku a vydali se lesem zpátky cestou vyšlapanou policisty. Liam se začal pomalu uklidňovat. Po třech letech, kdy tuhle práci dělal naposledy, cítil, jak se vracejí staré návyky a znovu začíná fungovat jeho analytická mysl, tak dlouho dřímající.

„Absence obranných poranění napovídá, že útok nepředvídala,“ promluvil. „Kdyby na vás někdo šel s nožem, instinktivně byste zvedli ruce.“

„Souhlasím,“ přikývla Susan. „Byla tma. Mohla se na zemi ocitnout dřív, než si vůbec uvědomila, co se děje.“

„Jak moc je to místo oblíbené u dětí?“ zeptal se Liam.

Dunesová přeskočila padlou břízu. „Ne že by si tam táboráky dělala celá střední škola, ale to místo je celkem často navštěvované mládeží z okolí. Hlavně v létě. Tahle oblast je dost odlehlá, takže si tu děcka ze satelitu našla místo, kde se můžou scházet a popíjet.“

„Kolik byste řekla, že jich sem chodí pravidelně?“

„Patnáct? Dvacet?“

„Napadají vás nějaká jména?“ ptala se Susan.

„Určitě to můžu zjistit.“

Šli mlčky, až došli zpátky k zadní straně domu. Liam viděl, že v ulici vepředu stojí za policejními páskami hlouček lidí a mobily si pořizují fotky a videa. Předtím, když sem dopoledne dorazil, tu ještě nikdo nebyl. Zpráva o vraždě se už rozšířila po okolí. Policejní zásah takového rozsahu v této poklidné oblasti obývané movitými lidmi je jistě mimořádná událost a sousedé chtějí vědět, co se děje. A hned po nich jsou na řadě média.

Jeho pozornost upoutala mladá dívka na kraji hloučku a Liam se zastavil. Zdála se zhruba tak stará jako Jennifer a byla viditelně rozrušená. I z místa, kde stál, Liam viděl, jak dívce po tvářích stéká rozmazaná řasenka, zatímco se neklidně pohybuje a prosí jednoho z policistů, aby ji pustil za pásku. Řeč jejího těla mu napověděla, že Mooreovy zná, nebo přímo Jennifer. Nikdo jiný na ulici nereagoval tak rozrušeně.

Gestem upozornil Susan. „Vidíš tamhletu dívku?“ ukázal na ni.

Přitakala.

„Měli bychom zjistit, kdo to je. Asi to bude dobrá známá rodiny, možná Jennifeřina kamarádka. Reaguje opravdu dost impulzivně.“

„Pošlu tam strážníka.“

Zamířili k seržantce Dunesové čekající na kamenné terase přede dveřmi.

„Připraveni?“ zeptala se Dunesová.

„Ano,“ broukla Susan a naposledy se rozhlédla po dvoře. „Liame?“

Liam přikývl. „Jo. Jdeme za mamkou a taťkou.“

6

Charlie seděl na pohovce v parádním pokoji. Jeho otec se posadil do jednoho ze dvou mohutných křesel vedle krbu. V druhém seděla jeho matka. Nikdo nepromluvil. Policisté vcházeli a vycházeli z domu, občas se otce na něco zeptali ohledně zámků na dveřích nebo kde jsou umístěny senzory poplašného zařízení, ale většinou jen prošli kolem, aniž by cokoli řekli.

Jenny je mrtvá. Její tělo leží tam vzadu v lese. Otec mu už řekl, co se stalo, a vysvětlil mu, jak to bude dál. Zatím bylo všechno tak, jak říkal. Přijela policie. Pak přijeli další policajti. Pak ti chlápkové od kriminálky, kteří byli jako vědci. Otázky policistů, kteří přišli jako první. Další otázky seržantky. Charlie odpovídal, jak nejlépe uměl, a doufal, že nepoznají, že lže. Nemluvil o tom, že se předchozí noc probudil a viděl krev, paniku a tratoliště krve v ložnici rodičů. A rozhodně se nezmínil o té druhé věci. O tom, o čem nevěděli ani máma a táta. O věci, kvůli níž ho bolelo břicho a tekly mu slzy, i když si myslel, že už žádné slzy mít nemůže.

Po celou dobu v duchu slyšel otcovy instrukce. Nic neříkej.

Zapomeň na to, co jsi viděl.

Budou chtít vědět, jestli ses během noci probudil.

Řeknu jim, že jsem spal.

Moc dobře. Šikovnej kluk.

Ale proč se máma ani nepohne? Pořád má ten prázdný pohled jako večer, když vešel k nim do ložnice, jenže teď je to snad ještě horší. Jenom sedí v křesle, hlavu nakloněnou na stranu, civí přímo před sebe, přes nohy přehozenou deku. Vždyť je léto, největší vedro. Nač potřebuje deku, když je venku přes třicet stupňů?

Seržantka Dunesová, která se vyptávala už předtím, teď vešla do obývacího pokoje v doprovodu nějakého muže a ženy. Charlieho otec se zvedl z křesla.

„Pane Moore, to je vyšetřovatelka Adlerová z policie státu New York a konzultant pro kriminální vyšetřování Liam Dwyer. Státní policie nám bude pomáhat a policistka Adlerová by s vámi ráda vše prošla.“

Otec přikývl a nepřestával si ohryzávat nehet na palci. „Jistě.“

Vyšetřovatelka Adlerová si přisedla k Charliemu na pohovku, ale seržantka Dvyerová zůstala stát. Charlie měl pocit, jako by mu zdřevěnělo tělo; oni určitě zjistili, že lhal, a teď ho zatknou a donutí ho přiznat se, co viděl včera v noci. A k tomu, co udělal.

Otec se posadil zpátky do křesla a vyšetřovatelka Adlerová mezitím vytáhla z tašky poznámkový blok. Usmála se na Charlieho a pak se obrátila k rodičům.

„Než začneme,“ začala, „chtěla bych vám vyjádřit upřímnou soustrast.“

Otec znovu přikývl, dál si okusoval nehet a koleno mu poskakovalo nahoru a dolů. „Děkuju.“

„Musím vám položit několik otázek. Na některé z nich bude možná těžké odpovědět nebo vás můžou rozrušit, ale jsou důležité, jinak bych se neptala. Potřebujeme vědět všechno, abychom mohli začít skládat kousky téhle skládačky dohromady.“

„Dobře.“

„Na něco se vás určitě už ptali policisté přede mnou. Mějte se mnou strpení, potřebuju si však všechno projít znovu. Musím to slyšet přímo od vás.“

„Rozumím.“

Jeden z policistů zavolal na chodbu seržantku Dunesovou.

Vyšetřovatelka Adlerová si otevřela blok a naklonila se dopředu. „Povězte mi, co se dnes ráno stalo.“

Otec si odhrnul vlasy z čela a povzdechl si. Ruce se mu třásly a oči měl skelné od pláče. „Nebyl jsem tři dny doma, byl jsem navštívit klienta na Floridě. Přijel jsem dnes ráno kolem druhé a hned jsem šel spát. Probudili jsme se spolu s Mindy, sešli dolů na snídani a děti s námi nebyly. Nebylo nic neobvyklého, že Charlie ještě nevstal. Táborový autobus jezdí později než během školního roku. Ale Jenny už bývá většinou dole, takže když nebyla v kuchyni, šel jsem ji zkontrolovat do jejího pokoje. Ani tam nebyla a my mysleli, že si šla zaběhat. Někdy chodí ráno běhat. Lesem vede běžecká trasa, je to kousek od domu, a po ní se dostanete zase na turistickou stezku. Mindy se šla podívat, jestli Jenny neuvidí, až se bude vracet, protože chtěly jet do města nakupovat věci do školy. Jenny měla za dva týdny nastoupit na Dukeovu univerzitu. Pak už jen vím, že se Mindy vrátila do domu a křičela, ať zavolám záchranku, že Jenny je mrtvá.“

„Poté jste tam šel a viděl to na vlastní oči?“

„Ano. Napřed jsem zavolal pohotovost a následně jsem utíkal do lesa. Mohlo to trvat pár sekund. A když jsem uviděl tu krev… já… jsem se otočil a běžel zpátky a čekal na policii, až přijedou. Nemohl jsem tam zůstat.“

„Jennifer měla na sobě bílé tričko a růžové šortky,“ řekla vyšetřovatelka. „Na místě činu jsme také našli žabky. Nemyslím si, že si šla zaběhat.“

Charlieho otec zavrtěl hlavou.

„Ne, tohle oblečení má na spaní.“

„Zkontroloval jste děti, než jste šel spát?“

„Ne, bylo už pozdě. Prostě jsem se rovnou svalil do postele.“

„Takže si nejste jistý, jestli byla Jennifer v posteli, nebo jestli už byla pryč, když jste dorazil domů.“

„Ne, nejsem si jistý.“

„Nevíte, proč by takhle v noci opouštěla dům?“

„Nemám tušení.“

Další poznámky.

„S kým jste se sešel na Floridě?“

„S Uriahem Sitchelem. Je to náš klient. S partnerem vedeme menší investiční firmu pro bonitní investory. Uriah je u nás už nějakou dobu. Žije na ostrově Sanibel.“

„Takže vám může potvrdit, že jste tam byl.“

„Samozřejmě. Mám i stvrzenky za platbu letenek.“

„Jak se jmenuje váš společník?“

„Arthur Breen.“

„Název vaší firmy?“

„Phoenix Capital. Nic velkého. Artie a já firmu vedeme jako partneři a zaměstnáváme pár lidí v administrativě a několik mladých lidí po vysoké.“

Vyšetřovatelka přestala psát. „Pohádala se Jennifer v poslední době s někým?“ zeptala se. „Má nějaké nepřátele? Kluka, se kterým se rozešla? Problémy se současným přítelem? Šikana na internetu? Nebo něco takového?“

„O ničem nevím.“

„Věděla by o tom vaše žena?“

Všichni se otočili na matku, jež stále seděla v křesle a nevidoucíma očima zírala na dvůr a k lesu.

„Zlato,“ natáhl se k Charlieho matce a dotkl se jí. „Mindy, můžeš odpovědět, na co se ptá tady paní vyšetřovatelka?“

Žena zavřela oči, zavrtěla hlavou a po tvářích se jí skutálely další slzy.

„Taková je od chvíle, kdy se vrátila z lesa. Myslím, že je v šoku. Nevím, co mám dělat.“

„To je v pořádku,“ kývla vyšetřovatelka. „Měla Jennifer nějakou práci nebo brigádu?“

„Ne. Byly to poslední prázdniny před vysokou školou, tak jsme jí řekli, že si může odpočinout. Je to hodná holka. Já fakt nevím, kdo to mohl udělat.“

Hlas se mu zadrhl a Charlie viděl, jak se otci v očích zaleskly slzy. Rychle je setřel, noha mu stále poskakovala. Charlie měl strašnou chuť rozběhnout se obývákem k tátovi, obejmout ho a říct mu, že všechno bude v pořádku. Tak rád by se omluvil za to, co provedl, a zkusil vysvětlit, že takhle to vůbec nechtěl, ale zůstal zbaběle sedět na gauči, s tajemstvím, jež si musí nechat pro sebe, protože nemá odvahu se přiznat a čelit následkům.

„Budu potřebovat seznam Jennifeřiných přátel a musíme zjistit, jestli s někým chodila,“ poznamenala vyšetřovatelka.

„Udělám, co bude v mých silách.“

Muž, který přišel s vyšetřovatelkou Adlerovou, vyšel z obývacího pokoje na chodbu a pak ještě s dalším policistou zmizel Charliemu z dohledu.

„Jak jsme pochopili, to místo v lese, kde jste Jennifer našel, je oblíbený plácek místní mládeže,“ pokračovala vyšetřovatelka Adlerová. „Scházejí se tam, dát si pivo z plechovky. Možná vykouřit pár jointů? Něco takového?“

„Ano,“ přitakal otec. „Myslím, že tak nějak.“

„Chodila tam i Jennifer?“

„Nevím to jistě. Hodně pracuju, takže nejsem moc často s rodinou. Moje žena by to věděla.“

„Dokážete si představit, že by Jennifer v noci tajně opouštěla dům?“

„Ani ne. Myslím, že neměla potřebu dělat něco tajně. Byla k nám dost otevřená. Jenny byla vynikající studentka. Osmá nejlepší ve třídě. Chodila ven, ráda se bavila a chodila na mejdany s kamarády jako všechny děti v jejím věku, ale neměla potřebu se tajně vykrádat z domu. Většinou nám prostě řekla, kam jde.“

„Až na včerejší večer?“

Otec pokrčil rameny. „Nevím, co si o tom mám myslet.“

„Napadají vás nějaké děti v okolí, které by mohly mít nějaké problémy? Nezvladatelný vztek? Kompulzivní chování? Nebo něco podobného?“

„To fakt netuším.“

Vyšetřovatelka se obrátila k Charliemu a usmála se. Viděl jen čelisti dravce, připraveného vrhnout se na slabou a do kouta zahnanou kořist.

„Ty musíš být Charlie.“

Přikývl a žaludek se mu sevřel.

„Řekla bych, že je toho na tebe trochu moc. Musíš z toho být vedle, co?“

Znovu přikývl.

„To mě mrzí. Dlouho se tu nezdržíme, už jen chvilku.“ Natočila se k němu trupem, takže seděli proti sobě. „Nezaslechl jsi něco v noci nebo dnes brzy ráno? Třeba že by sestra chodila po domě? Něco neobvyklého?“

Charlie se podíval na otce a ten pohled opětoval. V hlavě mu znovu zazněla otcova slova.

Budou chtít vědět, jestli ses v noci probudil.

Řeknu jim, že jsem spal.

Moc dobře. Šikovnej kluk.

„Ne, nic jsem neslyšel.“ Charliemu se při řeči třásl hlas a napadlo ho, jestli vyšetřovatelka pozná, že lže. „Když jsem ráno přišel dolů, táta mi řekl, co se stalo a že Jenny umřela. Pak přijeli všichni ti policajti.“

„Takže jsi v noci ani brzy ráno nic neobvyklého neslyšel?“

„Ne.“

„Nenapadá tě, co mohla sestra dělat v lese?“

Než Charlie stačil odpovědět, s rachotem se rozletěly dveře a nastal jakýsi rozruch, do něhož se zapojili policisté čekající u vchodu. Z předsíně se ozývaly vzrušené hlasy, pak utichly a následovaly kroky, jež rychle klapaly chodbou do obývacího pokoje.

„Všichni okamžitě přestaňte dělat to, co děláte.“

Žena, která tam stála, byla vysoká, štíhlá, blonďatá a vypadala zhruba ve věku jeho matky. Měla hladkou opálenou pleť a modré oči upírala na vyšetřovatelku. Charlie zatajil dech, protože v místnosti náhle zavládla napjatá nálada.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se vyšetřovatelka.

„To si pište, že můžete. Jsem Charlotte Walshová, partnerka v advokátní kanceláři Agnew, Polaris a Walshová a právní zástupkyně pana Moorea.“

„Aha. No, my jsme…“

„Je mi jedno, co jste dělali,“ odsekla Charlotte Walshová. „Tady jste skončili.“ Namířila prst na Charlieho otce. „Noeli, už těm lidem neříkejte ani slovo.“

Otec rozhodil ruce. „To je v pořádku. Probírali jsme, co se stalo.“

„To rozhodně není v pořádku. Už ani slovo.“ Ohlédla se směrem k vyšetřovatelce. „Co děláte tady v domě? Místo činu je venku.“

„Místo činu je tam, kde ho určíme,“ opáčila vyšetřovatelka Adlerová. „Potřebujeme zjistit, co oběť dělala, než vyšla ven. Pan Moore nám k tomu dal souhlas.“

Bylo jasné, že advokátka by ráda něco dodala, ale pak se obrátila zpátky k Charlieho otci. „Nemusel jste dávat souhlas. Nemají právo být tady, pokud je uvnitř nechcete.“

„Nic se neděje. Musíme přece zjistit, co se stalo.“

„Pak vám radím, abyste je nechal dělat jejich práci a sám zůstal zticha. Tihle lidé si klidně vaše slova překroutí, aby z vás udělali viníka, a já nedopustím, aby se někomu z mých klientů tohle stalo.“

Do obývacího pokoje znovu vešel muž, který přišel s vyšetřovatelkou Adlerovou. „Susan, můžu s tebou na chvíli mluvit?“ zeptal se.

Vyšetřovatelka Adlerová se zvedla z pohovky.

„Výborně. Běžte,“ vyštěkla Charlotte Walshová. „Radím vám, abyste to rychle zabalili a vypadli. Máte zákaz vstupovat do tohoto domu, dokud si neopatříte povolení. Tady jste skončili.“

Charlie zíral na scénu před sebou a nemohl uvěřit tomu, co vidí. Přišla advokátka a zastavila policii. Vypadalo to, že jsou proti ní bezmocní. Podíval se na otce a všiml si, že se mu přestala klepat noha.

Vyšetřovatelka Adlerová se vydala ke dveřím, ale když došla na chodbu, zastavila se. „Pane Moore, ráda bych se podívala do ložnice vaší dcery, jestli vám to nevadí. Mohla bych si vyžádat soudní příkaz, pokud si to přejete, ovšem vzhledem k tomu, že čas je velmi důležitý, bylo by lépe, kdybyste nám umožnil dokončit naše počáteční vyšetřování.“

„Žádné domlouvání,“ odpověděla advokátka za otce. „Sežeňte si soudní příkaz, nebo vypadněte.“

Otec se na právničku podíval. „To je v pořádku, Charlotte. Musíme zjistit, co se stalo.“

„Co se stalo, můžou zjistit venku, kde je místo činu.“

Otec se ohlédl na vyšetřovatelku a pokrčil rameny. Vyšetřovatelka Adlerová přikývla a zmizela na chodbě s mužem, se kterým přišla. Jakmile zmizeli, Charlotte Walshová vpadla do obývacího pokoje, poklekla před Charlieho otcem, šeptem vyslovila slova soustrasti a pohladila ho po ruce. Otec poslouchal, chápavě přikyvoval, na chvíli se rozplakal a pak advokátce zopakoval, co už řekl policii. Když domluvili, advokátka vstala a přistoupila k matce, znovu poklekla a stejně jako otce ji šeptem poučila a vyslovila soustrast. Matka nijak nereagovala, jen jí po tváři tekly slzy. Na nic jiného se nezmohla.

Vyděšený Charlie bezmocně sledoval, jak se otec těžce opřel v křesle, zadíval se do stropu a zhluboka vydechl, rozechvělým dechem plným bolesti. Pak se dal do pláče a Charlie v tu chvíli věděl, že to všechno – policie, místo činu, smutek, který zaplavil celý dům jako nemilosrdná přílivová vlna – je jeho vina, jeho dílo. Ale bylo to také jeho tajemství.

Tajemství, jež nesmí prozradit za žádnou cenu, i kdyby na tom závisel jeho život.

7

Uvnitř vypadal dům ještě luxusněji než zvenčí. Kazetové stropy, knihovny přes celou stěnu, dřevěné deštění na míru. Liam zavedl Susan do velkorysé vstupní haly s mahagonovými stěnami a mramorovou podlahou. Středobodem místnosti bylo honosné schodiště.