A. M.

K. T.

M. K.

P. D.

A. G.

V. H.

M. P.

D. Č.

A. B.

I. H.

CO SE STANE DÁL

Alena Mornštajnová Kateřina Tučková Michaela Klevisová

Petra Dvořáková

Aňa Geislerová

Viktorie Hanišová

Markéta Pilátová

Dora Čechova

Anna Bolavá

Irena Hejdová

CO SE STANE DÁL

Poznámka redakce

Povídka Aleny Mornštajnové „Domů“ vyšla také ve sbírce Povídky na doma (Novela bohemica, 2022).

CO SE STANE DÁL

Copyright © Alena Mornštajnová, Kateřina Tučková, Michaela Klevisová, Petra Dvořáková, Aňa Geislerová, Viktorie Hanišová, Markéta Pilátová, Dora Čechova, Anna Bolavá, Irena Hejdová, 2022

All rights reserved

Illustrations © Adéla Ťopková, 2022

ISBN 978-80-242-8604-4

Karel…
její Karel.

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

domů

Otevřela oči a malou chvíli nevěděla, kde je. Uprostřed bílého stropu svítila žárovka překrytá stínidlem z matného skla, osvětlovala místnost bledým světlem a rozžhaveným drátem bodala Olgu do očí. Pootočila hlavu, stiskla víčka, aby zaplašila bolest a černou skvrnu v zorném poli, a zadívala se na vločky, které dopadaly na okno, pomalu se plazily dolů, proměňovaly se v kapky, stékaly po skleněné tabuli a na spodním rámu se měnily v malé potůčky a vlévaly se do rýh mezi sklem a rámem. Sníh s deštěm, první známky přicházející zimy. Její poslední.

Měla by cítit lítost a strach. Když v mládí myslela na poslední chvíle života a představovala si, jaké myšlenky jí budou proudit hlavou, až se bude blížit poslednímu výdechu, přepadala ji úzkost, srdce se jí rozbušilo a zaplavoval ji příšerný strach. Teď vnímala jen klid a úlevu.

Nepatrně pohnula hlavou, jen trochu, protože ji každý pohyb bolel a unavoval, ale chtěla se přesvědčit, jestli Jana ještě pořád sedí vedle nemocniční postele. Byla tam.

Z nepohodlné židle ji už musí bolet záda. Má je celá zničená, jak se pořád sklání nad lejstry rozloženými u pracovního stolu a do noci vysedává u počítače. Chudák holka, neměla by tolik pracovat. Vždyť Jiří vydělá dost peněz, aby rodinu uživil.

Jenže lidé touží mít víc a víc, nespokojí se s málem. Pořád jen pracují, honí se za každou korunou, aby ji pak utratili za zbytečně drahé boty, večeři v restauraci nebo za dovolenou u moře. A pak si stěžují, že život utíká příliš rychle.

Posunula ruku blíž k okraji postele. Bílé naškrobené prostěradlo ji příjemně chladilo do dlaně.

Jana si všimla, že se matka probouzí, naklonila se nad postel, usmála se a položila dlaň na hřbet matčiny ruky. „Mami.“ Oči měla zarudlé.

Jana vždycky byla moc hodná holka. Když byla malá a školka měla prázdniny, Olga s sebou brala dcerku do obchodu, kde prodávala. Hrávala si u jejích nohou pod pultem, aby ji zákazníci neviděli, a vůbec nepřekážela. S tátou doma být nechtěla. Ráno plakala tak usedavě, že se nad ní Olga ustrnula a přivedla ji do práce, i když to šéf neměl rád. Musela se na něj hodně usmívat a tvářit se, že jí nevadí, když ji občas plácne po zadku nebo nenápadně, jakoby náhodou, se jí rukou otře o ňadra. Víc si netroufl, moc dobře věděl, že by mu víc nedovolila, i když byl její muž na vozíku a vlastně už pro ni mužem ani nebyl, spíš jen spolubydlícím, o kterého se musela starat jako o druhé dítě.

Dělala to ráda. Nikdy nezapomněla, jaký Karel byl, než se mu ve fabrice stal úraz a udělal z něj invalidu odkázaného na vozík a její pomoc. Nezapomněla, jak na ni po práci čekával a pak se spolu toulávali ulicemi, nezapomněla, jak mu to slušelo, když přišel rodiče požádat o její ruku, nezapomněla, co mu při svatebním obřadu slíbila. Když se narodila Jana, byl tak šťastný, děti měl moc rád a toužil jich mít celou kupu, vždycky se mu smála, že kupu ne, ale dvě nebo tři děti si přála, to ano, ale pak řidič náklaďáku špatně zacouval a z Karla se stal invalida a z ní živitelka rodiny.

Starala se o svého muže ráda, ale občas si přála, aby se někdo staral o ni. Občas, ale opravdu jen občas, si představovala, jaký by byl její život bez Karla. A když Karel po patnácti letech živoření na vozíku umřel, trápily ji výčitky svědomí, jako kdyby svými představami jeho konec přivolala. Smutek nad jeho ztrátou byl hluboký a dlouhý. A vlastně nikdy neskončil, i když měla v životě i jiné muže, ale ti žili jen na okraji jejího světa, nikdy je nepřivedla domů, nikdy jim nepředstavila svou dceru, nevařila jim ve své kuchyni a nespala s nimi v posteli, v níž kdysi spávala s Karlem.

Nevzala je domů, ani když se Jana vdala a odstěhovala se. Nedovolila jim vstoupit do života, který byl vyhrazen jen jí a Karlovi.

Jak by se jejich dny odvíjely, kdyby tehdy závozník přišel do práce včas a netáhlo z něj pivo a nerozzuřil řidiče náklaďáku svými výmluvami až k nepříčetnosti? Co by bylo jinak, kdyby řidič ve vzteku nedupl na plyn, nezacouval bez ohlédnutí a nepřitiskl Karla k betonové rampě?

Měli by další děti, místo vozíku s manželem by tlačila kočárek ozdobený vyšívanými peřinkami, u večeře by z něj nepáčila, co dělal, jestli se zvládl najíst, co slyšel v rádiu a co viděl v televizi. Netahala by z něj klepy, co mu vyprávěla sousedka, když za ním v poledne zaskočila, aby ho zkontrolovala, jestli je v pořádku. Vyprávěl by jí, koho potkal, co zažil. Plánovali by, kam půjdou s dětmi do kina, k vodě, na lyže nebo dětské filmové představení. Pořídili by si auto a jezdili na výlety.

Bezděky zavrtěla hlavou a proud myšlenek přerušila palčivá bolest v ramenou. I když ji sestřičky pravidelně umývaly a polohovaly, stejně se pokaždé překulila zpátky na záda. Věděla, že by neměla, aby se proleženiny hojily, s dekubity měla velké zkušenosti, chudák Karel na ně trpěl a infekce bylo to, co ho nakonec přivedlo do hrobu, přestože se o něj tak starala a rány mu pečlivě ošetřovala. Karel… její Karel.

Když ho po půl roce stráveném v nemocnici a v lázních konečně pustili domů, už to nebyl tak docela on. S tělesným postižením se časem smířila, nic jiného jí nezbývalo, věděla, že přerušená mícha nikdy nesroste a že se její muž na nohy nepostaví.

Nechtěla a nemohla se ale smířit s tím, že kromě citu v těle ztratil Karel zájem žít dál. Zpočátku si myslela, že kvůli ní a hlavně kvůli malé Janě bude dělat, co bude v jeho silách, aby se zapojil do života rodiny a byl alespoň trochu prospěšný. Drobné práce přece dělat mohl a Jana by ho ráda vyvezla ven mezi přátele, ale Karel o to nestál. Usadil se v kolečkovém křesle a mlčel, v lepším případě poslouchal rádio nebo se díval na televizi, ale to, co se odehrávalo v jeho bezprostřední blízkosti, ho nezajímalo. Místo aby Janě četl pohádky, rozčiloval se, když pobíhala kolem, a pokud něco pronesl, byla to žádost – zdvořilou prosbou se neobtěžoval – nebo stížnost.

A Jana to snášela, v duchu manžela omlouvala, zastávala se ho před rodiči a sourozenci, kteří ke Karlovu chování nebyli tak shovívaví jako ona, a byla ráda, když k nim přestali chodit, protože nechtěli být svědky Karlova mrzoutského chování. A Jana se otce začala bát a vyhýbala se mu.

Olga si na Karla nikdy nestěžovala. Nechoval se k ní pěkně, ale co mohla dělat. Měla ho snad opustit? Měla přiznat, jak moc je nešťastná? A tak alespoň před vnějším světem vytvářela novou skutečnost, takovou, jakou by chtěla mít. Kamarádkám vyprávěla, jak na ni Karel doma čeká, ze všech sil se snaží pomáhat, trpělivě ji vyslechne a vždycky dobře poradí. Je ohleduplný a moc se snaží, aby nebyl na obtíž. Měli a mají moc hezký vztah, jsou jeden druhému oporou. Co by si bez něj počala… Opakovala to tak často a tak přesvědčivě, až tomu málem sama uvěřila a o to větší zklamání zažívala po návratu domů, když ji znovu přivítalo jen mrzuté mručení.

Pak umřel. Bytem se rozhostilo ticho a prázdnota, špatné vzpomínky bledly a Olga čím dál častěji začala pociťovat výčitky svědomí, že se ke svému muži nechovala tak, jak měla, nebyla dost trpělivá, dost se nesnažila dostat ho mezi lidi, nebyla mu oporou. Byl doma tak sám, společnost mu dělala jen televize, proč s ním netrávila víc času? Proč ho lépe neošetřovala?

Na zeď pověsila svatební fotografii, na které se na ni Karel tak krásně usmíval, na polici vystavila momentky z prvních společných let, kolečkové křeslo, v němž strávil patnáct let života, nechala stát před televizí na místě, které měl Karel nejraději. Když ho Jana posunula stranou, protože překáželo ve výhledu, pietně ho vrátila zpátky. Vzpomínala jen na to hezké a znovu se do svého muže zamilovávala, znovu pro ni byl největší láskou jejího života, mužem, kterému se žádný jiný nemohl vyrovnat.

Byla milá, zábavná a přitažlivá způsobem, který neumí zničit ani přibývající léta, a tak o zájem ze strany mužů neměla nouzi. Někteří jen propluli jejím životem, aniž po sobě zanechali hlubší stopu, jiní se jí na pár let stali druhy. Žádnému z nich se ale nepodařilo zastínit vzpomínky na Karla, ne toho skutečného, ale Karla vytvořeného narůžovělými vzpomínkami, vylepšeného časem, zformovaného k dokonalosti.

Na malý okamžik ji napadlo, jestli ten obraz dokonalého manžela vytvořila kvůli němu nebo kvůli sobě. Chtěla, aby si ho svět pamatoval jako dobrého člověka, nebo se prostě styděla přiznat, že několik let neměla život tak úplně ve svých rukou?

Vločky se rozbíjely o sklo, ztrácely tvar a během pár vteřin umíraly. Ne neumíraly, jen měnily skupenství, tak jak jako ona za chvíli změní to své.

„Mami, zítra tě pustí domů.“ Cítila lehký stisk dceřiných prstů obtočených kolem svých. Pousmála se. Domů, ano, půjde domů.

„Ach Prág!
Vyprávěj mi o Prág, bitte!“

KATEŘINA TUČKOVÁ

tichá pomoc

To léto měla strávit na venkově, v zapadlém koutu severního Německa, který omývaly chladné vody Baltského moře a kde mělo být všechno krásné. Tedy alespoň to tvrdila mapa, do níž nahlížela už řadu týdnů před odjezdem. Schönhorst, Schönkirchen, Schönberg. Pohlednice z posledně jmenovaného místa zářila vábivým azurem moře, jehož mírné vlny omývaly bělostný útes.

Jen se nenech zmást, fučí tu vítr, od moře co den přijde déšť, a pokud neprší, tak aspoň mrholí. Nabal se teple. Jindra, stálo na druhé straně.

Představovala si, jak sedí na jednom z balvanů na vršku útesu, s nohama pod bradou hledí na pustou, vlnící se hladinu, a poryvy větru k ní přinášejí tesknou, slanou píseň racků. Ta opojná představa ji neopouštěla celou cestu z Prahy do Kielu, ohromně se těšila.

Budova penzionu stála asi kilometr za tichým městečkem. Rozpínala se podél kraje útesu, na který z příjezdové cesty ještě nedohlédla, a měla pouhá tři patra. Dvě příčná křídla byla, jak věděla od Jindry, určena pro ně, pro zaměstnance. Od jednoho z nich se k ní blížilo auto.

„Promiň, nestihl jsem to,“ vyhlédl k ní z okénka, zatímco na neupravenou cestu pomalu dosedal zvířený prach.

Jeho zpoždění ji nepřekvapilo, nestalo se to poprvé. Neřekla proto nic, hodila svůj batoh na zadní sedadlo a těch několik set zbývajících metrů se s ním svezla.

Někomu by to mohlo vadit. Pach desinfekce mísící se s pachem stařecké moči, čpící pot, který nevyžene ani dennodenní větrání, těžký odér rozkládající se kůže proleženin a hnijícího masa, ostrá vůně tinktur a kafr z mastí. Ona tu směs nasávala rozšířenými nozdrami, pátravě, lačně. Jí nevadila. Naopak. Byla v ní cítit nemohoucnost, tady ji konečně někdo potřeboval. Na starost dostala čtyři pokoje v ženském křídle. Čtyři skoro nepohyblivé ženy, Frau Mayer, Frau Gnauze, Frau Kinkel a Frau Ehesinn.

První tři jen ležely. Frau Mayer, která bývala neklidná, dokonce za dřevěnou ohrádkou, kterou jí nesměla zapomenout povytáhnout. Její povinností bylo je denně omývat a natírat jim proleženiny, během čehož žádná z nich ani nesykla, kdo ví, jestli ji vůbec vnímaly. O tom, že byly ještě živé, svědčily jen jejich teplé končetiny, které den co den mnula v dlaních se soustředěnou pozorností, aby nepotrhala jejich křehkou, jemnými rýhami zvrásněnou kůži. Příbuzní je navštěvovali o nedělích, v sobotu si proto dávala obzvlášť záležet.

Frau Ehesinn nenavštěvoval nikdo. Nezdálo se, že by jí to vadilo. Vystačila si sama nebo se společností ostatních penzistů. Když byl slunný den, sedávali na zahradě ve stínu rozložitého platanu a diskutovali, smáli se, prýštila z nich chuť do života. Hlavně z Frau Ehesinn, které ostatní věnovali obzvláštní pozornost. Její tvář lapala pohledy starců, kteří se k ní ve svém vyprávění otáčeli v touze, aby přitakala jejich slovům. Frau Ehesinn si s potěšeným úsměvem zasouvala uvolněný pramen bílých vlasů za ucho.

Stalo se to během jednoho odpoledne, kdy měla – jako obvykle za hezkého počasí – servírovat svačinu v zahradním altánu.

„Aber es war noch in Prag!“ dolehlo k Adě, než se přiblížila natolik, aby penzisté ztichli.

Vždycky měla pocit, že si od nich, od pečovatelů, udržují chladný odstup. Možná proto, že většina z nich byli gastarbeitři z Východu, kteří si zasloužili jen tiché pohrdání, možná proto, že ti starci byli celý život zvyklí na luxus, do něhož pevné vymezení rolí patřilo. Anebo proto, že se bavili o něčem, co neměla slyšet. Na každý pád to bývalo Adě nepříjemné. A tak i teď obsloužila Frau Ehesinn, která jediná k ní zdvihla usměvavou tvář, co nejrychleji a pak si odběhla po svých.

Když ji však toho večera ukládala, napadlo ji zmínit se, že je z Prahy.

Frau Ehesinn vzrušeně vydechla a k Adinu překvapení česky řekla: „Ach, Prág! Vyprávěj mi o Prág, bitte!“

Tak jí vyprávěla o Praze, o tom, jak se teď fasády domů čím dál častěji chlubí novou omítkou, o tom, jak po nábřeží korzují Japonci a nad hlavami mávají deštníky, aby na ně nedopadl ani paprsek slunce, o tom, jak se jim pod nohama drolí Karlův most a že jej už zase opravují.

„Ten most, ten most, so schöne!“ vzdychala Frau Ehesinn a její pohled se dojatě ztrácel ve výhledu z okna.

Frau Ehesinn se stala její přítelkyní, nejen proto, že mluvila česky.

Ada si za ní navykla přicházet vždycky v podvečer, jakmile zvládla svou práci u mlčenlivých obyvatelek ostatních pokojů. Frau Ehesinn ji vítala s knížkou nebo s vyšíváním. Její vráskami zbrázděná tvář, která připomínala pečlivě seskládanou mozaiku, zářila srdečným úsměvem. A po stranách tu záři umocňovaly dva velké blyštivé kameny náušnic, metající kolem sebe nepřehlédnutelné barevné odlesky.

Když bylo příjemné počasí, vyrážely na dlouhou procházku, při které ji Ada vozila po cestách parku, od platanu k platanu. Frau Ehesinn ty stromy milovala. Žádala ji vždycky o malé zastavení, přikládala pak k jejich kmenům popelavou tvář a zavírala oči. Adě bylo jasné, že se v těch chvílích vrací do minulosti. Nerušila ji, nechávala ji v klidu vzpomínat.

V zahradě zámku v Panenských Břežanech bylo takových platanů sedm. „Na každý hektar zahrady jeden,“ říkala Lina pyšně, když pod jedním z nich podávala odpolední čaj. Sedávaly v bílých proutěných křeslech a pozorovaly řetěz dělníků, kteří prostranství kolem nich pomalu měnili v ráj na zemi. Alespoň následující jaro to jako ráj vypadalo. Stromy i keře se chytily, zahrada rozkvetla, trávník sestříhali do hladka, byl jako samet.

Ale zadarmo to nebylo. Lině prý kvůli tomu málem odešly nervy.

„Verbež líná, chápeš to? Dělají takovou povznášející práci, celý den jsou na čerstvém vzduchu, a místo toho, aby byli vděční, tak se flákají a kradou. Člověk aby nad nimi stál pořád s bičem,“ vrtěla Lina znechuceně hlavou a rukou máchla směrem k jezdeckému bičíku odloženému na kamenném zábradlí schodiště.

„Je to pakáž,“ přitakala Frederike.

Lina kývla.

„Minulý týden jsem odtud vykvindlovala čtyři. Hádám, že zrovna teď v slzách vzpomínají, jak báječné to bylo na zámku Liny Heydrichové… ale pozdě!“

Ona, Frederike, pohoršeně vrtěla hlavou a usrkávala čaj z šálku se zlaceným potiskem. Nad hlavami obou žen mírumilovně šuměla kaskáda paprsčitých listů a po písčité cestě vinoucí se od zámecké brány se k nim blížila chůva s kočárem doprovázená třemi výskajícími dětmi. Ve Frederičině lůně se poprvé znatelně pohnul plod. Tam, v zahradě zámku v Panenských Břežanech, pod všeobjímajícími větvemi rozložitého platanu, tam byl ráj.

Ada si jejich klidné podvečery zamilovala, chyběly jí, když je pak na dlouhé dva týdny přeťalo umírání Frau Gnauze. Ada si od ní nedovolila vyběhnout na víc než pár minut.