LONE WOLF

Copyright © 2012 by Jodi Picoultová

All rights reserved

Translation © 2013 by Ivana Nuhlíčková

ISBN 978-80-249-4973-4

Joshovi, Alexovi a Matthewovi Picoultovým

Vaše teta vás má moc ráda. Opravdu moc.

PROLOG

Všechny příběhy jsou o vlcích. Tedy všechny, které stojí za to vyprávět. Všechno ostatní jsou sentimentální žvásty… Zamyslete se nad tím. Existuje útěk před vlky, boj s vlky, lovení vlků, ochočení vlků. Být předhozen vlkům nebo předhodit vlkům jiné, aby je vlci sežrali místo vás. Běhání s vlčí smečkou. Proměnit se ve vlka. A co je nejlepší, proměnit se v hlavu smečky. Žádné jiné slušné příběhy neexistují.

Margaret Atwoodová, SLEPÝ VRAH (2000)

LUKE

Když se na to teď dívám zpátky, myslím, že jsem toho tygra neměl pouštět.

S těmi ostatními to nebylo tak těžké: pomalu kráčející párek vděčných slonů; naštvaná opice malpa, která mi plivla na nohy, když jsem páčil zámek; bílí arabští koně, jejichž dech mezi námi visel jako nezodpovězené otázky. Zvířata každý podceňuje, a nejvíc krotitelé v cirkuse, ale jakmile mě uviděla ve stínu před klecemi, pochopila. Právě proto i ti nejhlučnější – papoušci, které nutili jezdit na hlavách pudlíků jako na nadýchaných obláčcích – při útěku jen tiše mávali křídly.

Bylo mi devět a do Beresfordu v New Hampshiru přijel Vladistavův úchvatný stan divů. Už to samo o sobě byl zázrak, protože do Beresfordu v New Hampshiru nikdo nikdy nejezdil – s výjimkou lyžařů, kteří se ztratili, a reportérů během prezidentských primárek, kteří se zastavili v Hamově koloniálu na kávu nebo si odskočili na místní benzince. Snad každé dítě, které jsem znal, se pokoušelo protáhnout dírou v provizorním plotě vztyčeném stavěči, aby zhlédlo představení bez placení. A vlastně právě tak jsem viděl cirkus poprvé; schovaný pod tribunou, když jsme s mým nejlepším kamarádem Louisem vykukovali mezi nohama platících diváků.

Uvnitř stanu byly namalované hvězdy. Měl jsem pocit, že něco takového mohou dělat jedině lidé z města, protože si neuvědomují, že stačí jen vyjít ze stanu a uvidí místo toho skutečné hvězdy. Já venku vyrostl. Není možné žít na takovém místě, kde jsem žil já – na pomezí White Mountain National Forest –, a nestrávit hodně času stanováním a pozorováním noční oblohy. Když člověk zaostřil, vypadalo to jako obrácená mísa plná třpytek, jako pohled uvnitř koule, v níž se sype sníh. Bylo mi těch lidí od cirkusu líto, když místo toho musí hledat náhradu s pomocí šablon.

Přiznávám, že zpočátku jsem nemohl odtrhnout oči od principála v saku pošitém červenými flitry a od neuvěřitelně dlouhých nohou provazochodkyně. Když předvedla na provaze šňůru, Louis jen zalapal po dechu a řekl něco o tom, že ten provaz má štěstí.

Potom se začala objevovat zvířata. Nejdřív přišli koně, kteří poulili vztekle oči. Potom opice, která v přihlouplém oblečku poslíčka vyskočila na vedoucího koně a cenila zuby na publikum, zatímco kůň běhal stále dokola. Následovali psi, kteří proskakovali obručemi, sloni, kteří tančili, jako by se ocitli v jiném časovém pásmu, a k tomu duhová záplava ptačích křídel.

Nakonec se objevil tygr.

Samozřejmě kolem toho dělali hrozný humbuk. Říkali, jak je ta šelma nebezpečná. Že tohle nemáme zkoušet doma. Krotitelem byl takový člověk s bledou tvarohovitou tváří posetou pihami jako skořicová rolka. Když otevírali klec s tygrem, stál uprostřed manéže. Tygr zařval, a ačkoli byl od nás dost daleko, cítil jsem jeho páchnoucí dech.

Vyskočil na kovový podstavec a ohnal se ve vzduchu. Na povel se postavil na zadní a točil se dokola.

Pár věcí jsem o tygrovi věděl. Třeba, že když mu oholíte srst, má pod ní pruhovanou i kůži. Taky že každý tygr má zezadu na uších bílou skvrnu, aby se zdálo, že se na vás dívá, i když už odchází.

Taky že tygři patří do divočiny, ne sem do Beresfordu mezi pokřikující a tleskající dav.

V tu chvíli se staly dvě věci. Zaprvé jsem si uvědomil, že se mi cirkus moc nelíbí. Zadruhé, že na mě ten tygr zírá, jako by si předem zjistil místo, kde budu.

Okamžitě jsem pochopil, co po mně chce.

Po večerním představení šli účinkující dolů k jezeru, kde za budovou základní školy popíjeli, hráli poker a plavali. To znamenalo, že většina jejich přívěsů, zaparkovaných za stanem, byla prázdných. Zůstal tam hlídat jeden obrovský chlapík s oholenou hlavou a pohupujícím se kroužkem v nose, ale ten chrápal jako dřevorubec s prázdnou lahví vodky vedle sebe. Proklouzl jsem za plot.

Ani po takové době si nejsem jistý, proč jsem to vlastně udělal. Bylo to něco mezi mnou a tím tygrem; vědomí, že já jsem na svobodě, ale on ne. Skutečnost, že jeho nevázaný divoký život se teď zredukoval na představení ve tři a v sedm.

Největší práci mi dalo otevřít opičí klec. Většinu zámků jsem ale dokázal vypáčit sekáčkem na led, který jsem sebral dědečkovi v domácím baru. Rychle a tiše jsem zvířata vypustil a sledoval jsem, jak mizejí v záhybech noci. Jako by chápala, že je třeba chovat se nenápadně; ani papoušci nevydali jediný hlásek.

Jako posledního jsem osvobodil tygra. Usoudil jsem, že ostatním zvířatům bych měl poskytnout asi patnáct minut náskok, aby stačila zmizet, než jim v patách vypustím toho predátora. Přidřepl jsem si před klec a kreslil do hlíny kamínkem. Na hodinkách jsem sledoval čas. Seděl jsem tam a čekal, když se objevila vousatá dáma.

Okamžitě si mě všimla. „No, no,“ prohodila, ačkoli jsem jí kvůli těm vousům vůbec neviděl ústa. Nevyptávala se mě, co tam dělám, neřekla mi, abych zmizel. „Dávej si pozor,“ poznamenala. „Občas někoho ohodí.“ Musela vidět, že ostatní zvířata jsou pryč – neobtěžoval jsem se ani zavřít otevřené klece a ohrady –, ale ona se na mě jen chvíli dívala a potom zmizela ve svém přívěsu. Zadržel jsem dech a očekával, že zavolá policii. Ale místo toho jsem uslyšel rádio. Housle. Když začala zpívat, ozval se hluboký baryton.

Řeknu vám, že i po těch letech si vybavuju skřípání kovu, když jsem otevíral tygří klec. Vzpomínám si, jak se mi to zvíře otřelo o nohu jako domácí kočka, teprve potom se jediným pohybem přehouplo přes plot. Jak jsem všemi smysly vnímal strach – chutnal jako piškotová buchta –, došlo mi, že mě mohou chytit.

Jenomže… nechytili. Vousatá dáma o mně nikomu neřekla, obvinili z toho stavěče, kteří uklízeli po slonech. Navíc bylo městečko následující den ráno příliš zaměstnané chytáním volně pobíhajících zvířat. Slony našli, jak se cákají v městské fontáně poté, co shodili mramorovou sochu Franklina Pierce. Opice si našla cestu k zákuskům v místní jídelně, a když ji chytli, pochutnávala si právě na hedvábném čokoládovém dortu. Psi se přehrabovali v odpadcích za kinem, koně se rozutekli. Jednoho našli, jak cválá po hlavní ulici. Jiný se dostal na pastvinu místního zemědělce a popásal se s dobytkem. Další uběhl víc než šestnáct kilometrů na sjezdovku, kde si ho všimla záchranářská helikoptéra. Dva ze tří papoušků byli pryč, jednoho našli na věži místního kostela.

Tygr byl samozřejmě dávno pryč. Byl to docela problém, protože papoušek na útěku je jedna věc, ale volně pobíhající šelma je něco jiného. Členové národní gardy procházeli parkem White Mountain National Forest, školy v New Hampshiru zůstaly tři dny zavřené. Louis k nám přijel na kole a vyprávěl mi, jak zaslechl, že tygr roztrhal jalovici pana Wolzmana, nějaké nemluvně a našeho ředitele.

Příčila se mi představa, že tygr něco trhá nebo žere. Představoval jsem si ho, jak ve dne spí někde v koruně stromu a večer se orientuje podle hvězd.

Šest dnů poté, co jsem zvířata z cirkusu pustil, našel tygra člen národní gardy, který se jmenoval Hopper McPhee a sloužil teprve týden. Obrovská kočka plavala v řece Ammonoosuc, tlapy a tlamu měla ještě od krve, jak ulovila jelena. Podle Hoppera McPheea se na něho tygr vrhl s úmyslem ho zabít, proto ho zastřelil.

Hluboce jsem o tom pochyboval. Po takovém žrádle tygr nejspíš napůl spal a určitě neměl hlad. Věřím ale, že se na Hoppera McPheea vrhl, protože, jak už jsem řekl, zvířata každý podceňuje. Jakmile ten tygr uviděl, že na něho míří zbraň, určitě pochopil.

Že se bude muset vzdát noční oblohy.

Že znovu skončí v zajetí.

A co ten tygr udělal? Rozhodl se a vybral si.

Když žijete mezi vlky, musíte se chovat jako vlk.

NIKITA CHRUŠČOV, SOVĚTSKÝ PŘEDSEDA VLÁDY,

CITOVÁNO Z NOVIN  OBSERVER,

LONDÝN, 26. ZÁŘÍ 1971

PRVNÍ ČÁST

CARA

Pár vteřin předtím, než naše auto narazilo do stromu, jsem si vybavila, jak jsem se poprvé pokoušela zachránit život.

Bylo mi tehdy třináct a právě jsem se přestěhovala zpátky k otci. Nebo přesněji, mé oblečení viselo zase v mém bývalém pokoji, ale já bydlela s batohem v přívěsu na severním okraji zábavního parku Redmond’s Trading Post & Dinosaur World. Tam žily otcovy vlčí smečky spolu s gibony, sokoly, obtloustlým lvem a animatronickým modelem tyranosaura rex, který každou hodinu zařval. Protože otec tam trávil devadesát devět procent svého času, očekával ode mě, že se k němu přidám.

Myslela jsem si, že tahle alternativa bude výrazně lepší než žít s matkou, Joem a zázračnými dvojčaty, ale nebyla to tak jednoduchá změna, jak jsem doufala. Asi jsem si představovala, že mi táta bude připravovat v neděli ráno palačinky, že budeme hrát karty nebo vyrážet na procházky do lesa. No, táta do lesa chodil, ale pohyboval se v ohradách, které vybudoval pro své smečky, a převážnou většinu času se snažil chovat jako vlk. Válel se se samci Sibem a Sobagwem v bahně; vyhýbal se Pekedovi, beta samci ve smečce. Rval kusy masa z telete, na každé straně měl jednoho vlka, ruce i ústa od krve. Můj otec věřil, že stát se součástí smečky je daleko cennější než jen pozorovat zvířata z povzdálí, jak to dělají biologové. Když jsem se k němu přestěhovala, měl už pět smeček, do kterých chtěl proniknout jako jejich součást – žít s nimi, jíst s nimi, lovit s nimi, a to i přesto, že je člověk. Někteří lidé ho proto považovali za geniálního. Ostatní za šílence.

Když jsem opustila matku a její novou, úžasnou rodinu, otec na mě nečekal s vyloženě otevřenou náručí. Byl právě v jedné z ohrad s Mestawe, která byla poprvé březí, a snažil se vytvořit si s ní tak blízký vztah, aby si ho vybrala jako chůvu pro svoje mláďata. Dokonce v ohradě s vlčí rodinou i spal, zatímco já zůstávala dlouho vzhůru a přepínala programy v televizi. V přívěsu jsem se cítila osaměle, ale v prázdném domě to bylo ještě horší.

V létě bylo ve White Mountains spousta návštěvníků, kteří procházeli od Santovy vesnice přes pohádkovou zemi až k tematickému parku. V březnu ale ten hloupý tyranosaurus rex řval naprázdno. Jediní lidé, kteří tu zůstávali i mimo sezonu, byli můj otec, který se staral o vlky, a ošetřovatel Walter, který o zvířata pečoval, když tam otec nebyl. Vypadalo to jako město duchů, tak jsem se po škole začala také potloukat kolem ohrad. Byla jsem tak blízko, že Bedagi, hlídkující vlk, rázoval na druhé straně plotu a zvykal si na můj pach. Dívala jsem se, když táta kopal Mestawe v její noře místo na porod, a vyprávěla jsem mu přitom o kapitánovi fotbalového týmu, kterého chytili při opisování, nebo o hráčce na hoboj ve školním orchestru, která začala nosit volné haleny, a říkalo se, že je těhotná.

Otec mi na oplátku líčil, proč má o Mestawe obavy: je to mladá samice, nemá ještě úplně vyvinuté instinkty. Nemá žádný model, podle kterého by se naučila být dobrou matkou; mláďata dosud nikdy neměla. Někdy vlk opustí své mladé jen proto, že prostě neví, co s nimi.

Tu noc, kdy Mestawe porodila, se zdálo, že všechno zvládá dokonale. Otec to oslavil otevřením láhve šampaňského a dokonce mi dovolil dát si skleničku s ním. Chtěla jsem mláďata vidět, ale táta říkal, že bude pár týdnů trvat, než se ukážou. I Mestawe prý zůstane celý týden v noře a bude mláďata každé dvě hodiny krmit.

O dva dny později mě ale v noci otec probudil. „Caro,“ třásl se mnou, „potřebuju pomoct.“

Hodila jsem na sebe zimní kabát a vysoké boty a rozběhla se za ním do výběhu, kde měla Mestawe noru. Ale ona v ní nebyla. Pobíhala kolem a snažila se držet co nejdál od mláďat.

„Vyzkoušel jsem všechno, abych ji dostal zpátky, ale nechce se tam vrátit,“ vysvětlil mi otec věcně. „Pokud hned mláďata nezachráníme, druhou šanci už mít nebudeme.“

Zanořil se do nory a objevil se se dvěma maličkými myškami. Alespoň tak štěňata vypadala; oči měla zavřené a vrtěla se mu v rukou. Podal mi je, já je schovala pod kabát a on vytáhl další dvě. Jedno vypadalo o dost hůř než ostatní. Vůbec se nehýbalo; ostatní mláďata vrněla, ale tohle jenom občas zalapalo po dechu.

Šla jsem za tátou do přístřešku za přívěsem. Zatímco jsem spala, vyházel všechno nářadí ven na sníh; teď byla podlaha uvnitř pokrytá senem. Stála tam malá papírová krabice vystlaná přikrývkou, kterou jsem poznávala – byla to červená kostkovaná chundelatá deka z přívěsu. „Dej je dovnitř,“ vybídl mě otec. Láhev s teplou vodou pod přikrývkou je zahřívala jako břicho matky; tři ze štěňat se okamžitě zavrtala mezi záhyby. Čtvrté štěně bylo na omak chladné. Nenechala jsem ho mezi bratry, ale znovu jsem si ho zastrčila pod kabát a přitiskla ho na srdce.

Když se táta vrátil, nesl dětské lahvičky plné rozředěného sušeného mléka Esbilac, které se používá jako náhradní výživa pro zvířata. Natáhl se po vlčeti, které jsem držela, ale já jsem ho nedokázala pustit. „Nakrmím ostatní,“ řekl mi. Zatímco já se pokoušela dostat do toho svého chudáka alespoň pár kapek, zbývající tři vypili všechno ostatní.

Krmili jsme mláďata každé dvě hodiny. Druhý den ráno jsem se neoblékla, abych šla do školy, zdálo se, že otec s tím ani nepočítá. Nemluvili jsme o tom, ale to, co jsme dělali, bylo daleko důležitější než všechno, co jsem se mohla naučit ve třídě.

Třetí den jsme mláďata pojmenovali. Otec dával pro stvoření, která patří do přírody, přednost domorodým jménům, takže všechna jména vlků pocházela z jazyka kmene Abenaki. Největší ze štěňat, živá černá kulička plná energie, dostalo jméno Nodah, což znamená Slyš mě. Kina, jinak Dívej se sem, byl průšvihář, který se zamotával do tkaniček od bot a občas uvízl pod ohrnutými okraji papírové krabice. Kita, neboli Poslouchej, se držel zpátky, prohlížel si nás a jeho očím nikdy nic neuniklo.

Jejich malou sestřičku jsem pojmenovala Miguen, Peříčko. Byly chvíle, kdy pila stejně dobře jako její bratři a já věřila, že je z nejhoršího venku, ale potom zas jen bezvládně ležela, takže jsem ji musela třít a vsunout si ji pod košili, abych ji znovu zahřála.

Byla jsem z nepřetržité péče o štěňata tak unavená, že už jsem viděla rozmazaně. Občas jsem usínala vestoje, na chvilku si zdřímla, potom se znovu probrala. Pořád jsem u sebe nosila Miguen, až mi po nějaké době připadalo zvláštní, když jsem ji u sebe neměla. Čtvrtou noc, když jsem se probudila po krátkém spánku, se na mě otec díval s takovým zvláštním výrazem, který jsem u něho ještě nezahlédla. „Když ses narodila,“ řekl, „taky bych se tě nikdy nevzdal.“

O dvě hodiny později se Miguen začala nekontrolovatelně třást. Prosila jsem tátu, abychom jeli k veterináři, do nemocnice, prostě někam, kde jí pomůžou. Vyváděla jsem tak, že naskládal ostatní štěňata do krabice a vyrazili jsme otlučenou dodávkou do města. Krabici jsme měli mezi sebou na předním sedadle, Miguen se mi třásla pod kabátem. Chvěla jsem se taky, ačkoli si nejsem jistá, jestli to bylo chladem, nebo jenom strachem z toho, co muselo přijít.

Než jsme dojeli na parkoviště u ordinace veterináře, byla mrtvá. Věděla jsem to hned, jak se to stalo; najednou jsem měla pocit, že je lehčí. Jako ulita.

Rozplakala jsem se. Nemohla jsem se smířit s myšlenkou, že Miguen zemřela takhle blízko mě.

Otec mi ji vzal a zabalil ji do své flanelové košile. Tělíčko položil na zadní sedadlo, abych na něj neviděla. „V divočině,“ říkal mi, „by nepřežila jediný den. To jen díky tobě zůstala naživu tak dlouho.“

Jestli mě to mělo potěšit, tak se to nepovedlo. Znovu jsem se hlasitě rozvzlykala.

Krabice se štěňaty byla najednou na palubní desce a já u táty v náručí. Voněl po mátě a sněhu. Poprvé v životě jsem chápala, proč se nedokáže odtrhnout od drogy, jakou je vlčí komunita. Záleží ve chvílích, kdy jde o život, na tom, jestli někdo vyzvedl věci z čistírny nebo jestli nezapomněl dojít na třídní schůzky?

Otec mi vysvětlil, že v divočině se vlčice naučí od ostatních, jak se o mláďata starat. Ale v zajetí, kde vlci rodí jen jednou za tři až čtyři roky, platí jiná pravidla. Člověk nemůže přihlížet a dívat se, jak štěňata umírají. „Příroda dobře ví, co dělá,“ řekl táta. „Jenomže tím to pro nás ostatní není o nic snazší, viď?“

Před otcovým přívěsem v parku roste červený javor. Zasadili jsme ho to léto po Miguenině smrti, abychom označili místo, kde je pohřbená. Je to stejný druh jako strom, který se o čtyři roky později před mýma očima hrozně rychle blíží k našemu přednímu sklu. Jako strom, do něhož naše auto vzápětí narazí.

* * *

Vedle mě klečí nějaká žena. „Je při vědomí,“ říká. Do očí mi dopadají kapky deště, cítím kouř, ale nevidím tátu.

Tati? pokusím se říct, ale ozývá se mi to jenom v hlavě.

Srdce jako by mi bušilo na špatném místě. Podívám se na rameno, kde ho cítím.

„Vypadá to na zlomenou lopatku a možná i pár polámaných žeber. Caro? Jsi Cara?“

Odkud zná moje jméno?

„Stala se autonehoda,“ vysvětluje mi žena. „Odvezeme tě do nemocnice.“

„Můj… otec…“ podaří se mi vyslovit. Každé slovo se projevuje v rameni jako bodnutí nožem.

Otočím hlavu ve snaze ho najít, ale vidím jen hasiče, jak stříkají na hořící kouli, která bývala dodávkou mého táty. Na tvář mi nedopadá déšť, to je jen pára z té vody.

Najednou se rozpomenu: pavučina rozbitého předního skla; dodávka ve smyku; pach benzínu. Pocit, když jsem volala na tátu, ale on neodpovídal. Začnu se celá třást.

„Jsi hrozně statečná,“ řekne mi žena, „vytáhnout ve svém stavu otce z auta…“

Kdysi jsem viděla rozhovor s nějakou dívkou, která dokázala zvednout ledničku, když spadla na její malou sestřenici. Má to něco společného s adrenalinem.

Hasič, který mi bránil ve výhledu, se pohne, a tak vidím další tým záchranářů shromážděných kolem mého otce, který leží bez hnutí na zemi.

„Nebýt tebe,“ řekne ta žena, „tvůj tatínek už by asi nežil.“

Později budu uvažovat, jestli ta poznámka byla důvodem, proč jsem to všechno udělala. Ale v tu chvíli se jenom rozpláču. Protože vím, že nic nemůže být vzdálenější pravdě.

LUKE

Celou dobu se ptám na jedno: Jak jsi to mohl udělat? Jak jsi mohl odejít z civilizace, odejít od rodiny a žít v kanadských lesích se smečkou divokých vlků? Jak ses mohl vzdát teplé sprchy, kávy, lidských kontaktů, rozhovorů, dvou let života svých dětí?

No, člověku horká sprcha nechybí, když kvůli vůni mýdla smečka hůř rozezná jeho pach.

Člověku nechybí káva, když i bez ní má smysly stále ostré.

Člověku nechybí lidský kontakt, když je schoulený v teple mezi dvěma zvířecími bratry. Nechybí mu ani konverzace, když se naučí jejich jazyk.

Člověk neodejde od své rodiny. Zjistí, že je pevně zakotvený v nové.

Takže vidíte, otázka ve skutečnosti nezní, jak jsem mohl opustit tenhle svět a vydat se do lesa.

Je to celé o tom, jak jsem se přiměl vrátit se zpátky.

GEORGIE

Očekávala jsem telefonát z nemocnice a došlo k tomu přesně tak, jak jsem si to představovala – uprostřed noci. „Ano,“ řeknu, posadím se a na chvíli zapomenu, že mám nový život a nového manžela.

„Kdo je to?“ zeptá se Joe a překulí se.

Jenomže oni nevolají kvůli Lukovi. „Ano, jsem Cařina matka,“ potvrdím. „Je v pořádku?“

„Došlo k dopravní nehodě,“ vysvětluje mi sestřička. „Má vážně zraněné rameno. Je stabilizovaná, ale potřebuje operaci –“

Rázem jsem z postele a snažím se ve tmě najít džínsy. „Už jsem na cestě,“ ujišťuji ji.

Joe rozsvítí a posadí se. „Jde o Caru,“ říkám mu. „Stala se jí dopravní nehoda.“

Nevyptává se, proč nezavolali Luka jako jejího současného opatrovníka. Možná ho ale volali. Jenomže je pravděpodobné, že Luke je jako obvykle někde mimo. Natáhnu si přes hlavu svetr, obuju se a snažím se soustředit na praktické věci, abych nepodlehla emocím. „Elizabeth nerada k snídani palačinky a Jackson potřebuje odnést potvrzení na výlet…“ Potom mi bleskne hlavou: „Nemusíš být zítra ráno u soudu?“

„Se mnou si nedělej starosti,“ řekne Joe mírně. „Postarám se o dvojčata, o soudce i o všechno ostatní. Ty se soustřeď na Caru.“

Jsou chvíle, kdy se mi nechce věřit, jaké mám štěstí, že jsem se provdala za tohoto muže. Někdy si myslím, že po všech těch letech života s Lukem si to zasloužím. Ale občas, jako právě teď, si jsem jistá, že za to budu muset zaplatit.

Když přiběhnu k recepci, moc lidí na pohotovosti není. „Cara Warrenová,“ vyhrknu bez dechu. „Přivezli ji sem sanitkou? Je to moje dcera?“

Všechny mé věty se ke konci zvedají jako balónky napuštěné héliem.

Nějaká sestřička mě vede dveřmi do chodby plné skleněných pokojů oddělených závěsy. Některé z dveří jsou otevřené. Vidím starou paní v nemocniční košili, jak sedí na vozíku. Muže s nohavicí džínsů rozstřiženou až ke koleni a odhaleným oteklým kotníkem. Uhýbáme, když kolem nás vezou nějakou těhotnou pacientku, která se soustředí na dýchání.

To Luke učil Caru řídit. Jako člověk je sice lehkomyslný a nezodpovědný, ale pokud šlo o bezpečnost jeho dcery, byl naprosto spolehlivý. Místo čtyřiceti hodin, které měla absolvovat před zkouškou na řidičský průkaz, ji přinutil jich absolvovat padesát. Ona jezdí bezpečně a opatrně. Ale jak to, že byla během týdne tak pozdě večer venku? Způsobila tu nehodu ona? Byl zraněný ještě někdo?

Nakonec sestřička zabočí do jedné ze skleněných kostek. Cara leží na posteli, vypadá maličká a vyděšená. Ve tmavých vlasech, v obličeji i na svetru má krev. Paži má upevněnou obvazem těsně k tělu.

„Mami,“ vzlyká. Nemůžu se rozpomenout, kdy naposledy mě takhle oslovila.

Pláče, když ji obejmu. „To bude dobrý,“ utěšuju ji.

Upře na mě zarudlé oči, z nosu jí teče. „Kde je táta?“

Ta slova by mě neměla tolik vyděsit. „Z nemocnice mu určitě volali –“

V tu chvíli vejde do místnosti jedna z rezidentek. „Jste Cařina matka? Potřebujeme váš souhlas s operací.“ Říká toho víc, ale slyším vlastně jen lopatka a rotátorová manžeta – a podává mi formulář k podpisu.

„Kde je táta?“ křičí Cara.

Doktorka se k ní otočí. „Dostává se mu té nejlepší péče,“ ujišťuje ji a teprve v tu chvíli si uvědomuju, že Cara nebyla v tom autě sama.

„Luke byl při té nehodě taky? Je v pořádku?“

„Jste jeho manželka?“

„Bývalá,“ vysvětluju.

„V tom případě vám nemohu podat informace o zdravotním stavu, na to jsou pravidla. Ale ano,“ připouští, „i jeho tady ošetřujeme.“ Podívá se na mě a hovoří tiše, aby nás Cara neslyšela. „Potřebujeme kontaktovat jeho nejbližší příbuzné. Má manželku? Rodiče? Je někdo, komu byste mohla zavolat?“

Luke novou manželku nemá. Vychovali ho prarodiče, kteří zemřeli už před lety. Kdyby mohl mluvit, požádal by mě, abych zavolala do parku a ujistila se, že je tam Walter a nakrmí smečku.

Možná ale nemůže mluvit. Možná právě tohle je to, co mi lékařka nemůže sdělit.

Než stačím odpovědět, objeví se dva sanitáři a odvážejí na posteli Caru. Mám pocit, jako bych se topila, jako bych se měla zeptat na pár věcí, než dceru odvezou na operační sál, ale ve stresu nikdy nejsem moc pohotová. Přiměju se k úsměvu a stisknu Caře volnou ruku. „Až tě přivezou zpátky, budu tady!“ ujistím ji, možná příliš vesele. O chvíli později zůstanu v místnosti sama. Je to tu sterilní a tiché.

Zalovím v kabelce, hledám telefon a uvažuju, kolik hodin je v Bangkoku.

LUKE

Vlčí smečka připomíná mafii. Každý v ní má své pevné místo; od každého se očekává, že bude plnit svou roli.

Kdekdo slyšel o alfa vlkovi – vůdci smečky. To je nejvyšší šéf, mozek smečky, ochránce; ten, kdo rozhoduje, kam se všichni vydají, kde budou lovit a za čím při lovu vyrazí. Alfa rozhoduje, je to capo di tutti capi, který i na několik metrů rozpozná změnu rytmu srdečního tepu pronásledované oběti. Ale alfa není ten přísný despota, jakého z něho udělali ve filmech. Je příliš zranitelný a důležitý, dělá rozhodnutí, a tak se nemůže vystavovat nebezpečí.

Proto je před každým alfa vlkem beta samec, který plní funkci ranaře, je tam na špinavou práci. Beta vlk je drzý grázl; jeho hlavní vlastností je agresivita. Sežere vás dřív, než se dostanete příliš blízko k šéfovi. Je nekompromisní. Pokud zahyne, smečce to příliš nevadí, protože je v ní vždycky připravený další agresivní jedinec, který převezme jeho místo.

Potom je ve smečce vlk strážce, který je velice obezřetný a podezíravý, nevěří nikomu, s kým se setká. Vždycky hledá to, co je jinak, něco nového, skrývá se za každým rohem, aby měl jistotu, že pokud taková změna nastane, stihne varovat alfu. Na jeho plachosti závisí bezpečnost smečky. Zároveň i prověřuje, jestli je všechno, jak má být. Pokud někdo ve smečce neplní svou roli, provokatér navodí situaci, v níž tento vlk musí osvědčit svou odvahu a bojovnost – například vyvolá s některým z vlků rvačku. Pokud ho beta samec nedokáže srazit k zemi, už si své postavení nezaslouží a nemůže ho zastávat.

Rozptylovač je vlk, kterému se během let říkalo různě, od Popelky až po vlka omega. Zpočátku byl považován za obětního beránka na spodním okraji hierarchie, ale teď už víme, že rozptylovač hraje ve smečce klíčovou roli. Jako malý podivínský právník šéfa přináší komické uvolnění a ví, jak udržet všechny ostatní silné osobnosti v klidu. Pouští se do řešení všech sporů uvnitř smečky. Pokud se dva vlci perou, rozptylovač skočí mezi ně a poskakuje kolem, dokud se ti dva neovládnou a neuklidní. Z jeho pozice mají užitek všichni a nikdo přitom není zraněný. Ve skutečnosti to není žádná popelka, která by vždycky tahala za kratší konec provazu, naopak zastává klíčovou roli usmiřovatele. Bez něho by smečka nemohla fungovat; jednotlivá zvířata by mezi sebou neustále válčila.

Říkejte si o mafii, co chcete, ale taková organizace funguje, protože každý v ní má jasnou roli. A všichni je plní pro dobro té organizace. Jeden za druhého ochotně položí život.

A další důvod, proč vlčí smečka připomíná mafii?

Protože pro obojí neexistuje nic důležitějšího než rodina.

EDWARD

Překvapilo by vás, jak snadné je vyniknout ve městě, kde žije devět milionů lidí. Ale jsem farang, běloch. Je to patrné i z mé neoficiální uniformy učitele – košile a kravata –, z mých světlých vlasů, které v záplavě těch černých svítí jako žárovka.

Dnes pracuju s malou skupinkou studentů na anglické konverzaci. Jsou rozděleni do dvojic a mají předvést rozhovor mezi prodavačem a zákazníkem. „Jsou tu nějací dobrovolníci?“ zeptám se.

Nic.

Lidé v Thajsku jsou patologicky ostýchaví. Zkombinujte to s neochotou ztratit tvář, když neodpovíte správně, a výsledkem je palčivě dlouhá hodina. Obvykle studenti pracují na cvičeních v malých skupinkách, já potom přecházím od jedné k druhé a kontroluju jejich zlepšení. Ale dnes, kdy kvůli hodnocení trvám na tom, aby se zapojil každý, je mluvení před ostatními nutné zlo. „Jao,“ vybídnu jednoho z mužů. „Vlastníte obchod se zvířaty a chcete přesvědčit Jaideeho, aby si koupil nějakého mazlíčka.“ Obrátím se ke druhému z mužů. „Jaidee, vy si to zvíře koupit nechcete. A teď si poslechněme váš rozhovor.“

Oba se postaví a svírají svůj papír s poznámkami. „Doporučuji vám toho psa,“ začne Jao.

„Už jednoho mám,“ odpoví Jaidee.

„Výborně,“ povzbuzuju je. „Jao, řekněte mu nějaký důvod, proč by si od vás měl psa koupit.“

„Ten pes je živý,“ pokračuje Jao.

Jaidee pokrčí rameny. „Ne každý chce mazlíčka, který je živý.“

No, každý den není posvícení.

Než se studenti rozutečou, vybírám od nich domácí úkol. Najednou ožijí a vesele švitoří v jazyce, který se i po šesti letech stále učím. Absara, babička čtyř vnoučat, mi podává výsledek své práce; měla to být esej, která pro něco přesvědčuje. Kouknu se na název: „Jezte vegetariány jako zdravou stravu.“

„Sedněte si na to, ajarn Edwarde,“ vybídne mě Absara vesele. Než přišla do jazykové školy, pokoušela se naučit anglicky sledováním jednotlivých epizod sitcomu Happy Days. Nemám to srdce jí říct, že to vybídnutí není zrovna nejslušnější.

Učím už šest let angličtinu v jazykové škole, která je uprostřed největšího tržiště, jaké jsem v životě viděl. Je to asi dvacet minut taxíkem od Bangkoku. Tu práci jsem získal náhodou. Projížděl jsem s batohem na zádech Thajskem a dělal nejrůznější věci; abych si vydělal dost bahtů na obživu, pracoval jsem v osmnácti jako barman v Patpongu. To je jedna z nejslavnějších thajských travestishow a jsou tu katoey, transvestité, kteří ošálili i mě. Snažil jsem se vydělat dost peněz, abych mohl odjet z města. Jeden z dalších barmanů sem přijel z Irska a přivydělával si učením na americké jazykové škole. Tvrdil, že tam neustále hledají kvalifikované učitele. Když jsem namítl, že žádnou kvalifikaci nemám, rozesmál se. „Mluvíš anglicky, ne?“ prohodil.

Teď si jako učitel vydělávám čtyřicet pět tisíc bahtů. Mám vlastní byt. Občas mám nějakou aférku s místními, chodím popíjet s ostatními přistěhovalci na Nana Plaza. A také jsem se hodně naučil. Nesahejte nikomu na hlavu, protože je to nejvyšší část těla – doslovně i duchovně. Ve vlaku není dobré si dávat nohu přes nohu, protože tak odhalujete podrážku své boty tomu, kdo sedí proti vám – a ukazovat spodek chodidla je doslovně i duchovně nečisté. Je to stejné, jako byste na někoho vztyčili prostředník. Nepotřásejte si rukama, tady je typický pozdrav wai – spojte dlaně jako při modlitbě a konečky prostředníků se dotkněte nosu. Čím výš máte ruce a čím níž se skloníte, tím víc úcty projevujete. Podrav wai lze použít jako přivítání, omluvu nebo vyjádření vděku.

Člověk musí obdivovat kulturu, v níž stačí jedno gesto na to, abyste poděkovali a omluvili se.

Pokaždé když už začínám mít života tady dost nebo mám pocit, že se nic nemění, připomenu si, že jsem tu jenom na návštěvě. Že thajská kultura a víra je daleko starší než já. Že to, co jeden člověk vnímá jako rozdílný názor, může být pro jiného vyjádřením hluboké neúcty.

Svým způsobem si přeju, abych tehdy věděl to, co vím dnes.

Dostat se na ostrov Ko Chang opravdu není jednoduché. Jedete autobusem tři sta patnáct kilometrů z Bangkoku, a i když se dostanete do Tratu ve východní provincii, musíte ještě dojet otevřeným autem do jednoho ze tří přístavišť. Nejlepší je Ao Thammacht – odtamtud se na ostrov jede trajektem pouze dvacet minut. Lam Ngob je naopak nejhorší – rybářské lodě přeměněné na trajekty tu vzdálenost zdolávají i víc než hodinu.

Může se zdát divné, že se člověk vydá tak daleko, když má jen dva dny volna, ale stojí to za to. Občas je Bangkok dusivý, člověk se potřebuje dostat na nějaké místo, kde nejsou všude záplavy lidí. Přičítám to skutečnosti, že jsem vyrostl v té části Nové Anglie, kde je do nejbližšího nákupního centra stále ještě dvě hodiny cesty. Předešlou noc jsem přespal v laciné ubytovně a dopoledne jsem trávil hledáním Klong Nueng, nejvyššího vodopádu na ostrově. A teď když se potím, mám hroznou žízeň a nejradši bych to zabalil, se mi do cesty postaví ten největší balvan, jaký jsem kdy viděl. Zatnu zuby, najdu opěrný bod a začnu přes něj šplhat. Boty mi kloužou po skále, odřel jsem si koleno a mám obavy, jak se z druhé strany dostanu zpátky, ale nevzdávám to.

Nakonec se vydrápu na vrcholek balvanu a potom sklouznu na opačnou stranu. S žuchnutím přistanu a najednou mám před sebou pohled na nádherný proud perlivé jiskřící vody. Svléknu se do boxerek a ponořím se do průzračného jezírka, voda mi sahá až po hruď. Zanořím se pod vodopád. Potom vylezu ven, lehnu si na záda a nechám se osušit sluncem.

Od svého příjezdu do Thajska jsem zažil stovky takových okamžiků, kdy zahlédnu něco tak neuvěřitelného, že bych to chtěl někomu ukázat. Problém ale spočívá v tom, že když se rozhodnete žít jako samotář, o možnost sdílení přijdete. Tak udělám to, co dělám posledních šest let – vytáhnu mobil a vodopád vyfotím. Sám na těch fotkách nikdy nejsem. Nevím, komu bych je mohl ukázat, obvykle mi krabice mléka vydrží déle než většina vztahů. Přesto si to digitální album zachovávám – od prvního chrámu, který jsem v Thajsku uviděl, nádherný a obložený obětinami, přes dřevěné penisy ve svatyni Chao Mae Tuptim až po srostlá miminka vznášející se ve formaldehydu ve forenzním muzeu nedaleko chrámu Wat Arun.

Držím telefon v ruce a prohlížím si ty fotografie, když najednou začne přístroj vibrovat. Podívám se na displej, kdo volá – čekal bych nějakého kamaráda, který mě chce pozvat na pivo, nebo svého šéfa z jazykové školy, který chce, abych suploval za jiného učitele. Mohl by volat i ten steward, s nímž jsem se seznámil minulý víkend v baru Blue Ice. Vždycky mě překvapí a pobaví, že spojení v takové pustině někde v Thajsku je lepší než ve White Mountains v New Hampshire.

Není signál.

„Haló?“ Přiložím telefon k uchu.

„Edwarde,“ slyším svoji matku. „Musíš přijet domů.“

Cesta zpátky do Ameriky trvá celých čtyřiadvacet hodin. Půjčím si auto (na něco takového jsem v době, kdy jsem odjížděl, ještě nebyl dost starý) a dojedu do Beresfordu v New Havenu. Člověk by čekal, že budu hrozně unavený, ale na to, aby se mi chtělo spát, jsem příliš nervózní. Zaprvé jsem šest let neřídil, takže se musím hodně soustředit. Zadruhé si v duchu přehrávám to, co už jsem se dozvěděl – od své matky a od neurochirurga, který otce operoval.

Jeho auto narazilo do stromu.

Jeho i Caru našli mimo vozidlo.

Cara si poranila rameno.

Otec nereagoval, pravou zornici měl rozšířenou. Sám příliš dobře nedýchal, záchranáři to označili za rozsáhlé traumatické poranění mozku.

Matka mi zavolala hned, jak jsem přistál. Cara už měla po operaci; dávali jí léky proti bolesti a spala. Policie ji přišla vyslechnout, ale matka je poslala pryč. Včera zůstala v nemocnici přes noc. Její hlas zněl napjatě a rozechvěle.

Nebudu lhát: Přemýšlel jsem o tom, jaké by to bylo, kdybych se někdy vrátil. Představoval jsem si oslavu v našem domě, máma by upekla můj oblíbený dort (mrkvovozázvorový), Cara by mi vyrobila sochu z dřívek od nanuků s nápisem Nejlepší brácha. Jenomže matka tam už nebydlí a Cara je příliš velká na skládání dřívek od nanuků.

Možná jste si všimli, že v mé představě o vítězoslavném návratu chybí otec.

Po tak dlouhém čase prožitém ve velkoměstě mi Beresford připadá jako město duchů. Samozřejmě, jsou tu lidé, ale je tady tolik neobydleného prostoru, že se mi z toho točí hlava. Nejvyšší budova má tři podlaží, odevšad je vidět na hory.

Zaparkuju před nemocnicí a rozběhnu se dovnitř. Mám na sobě džínsy a mikinu, což není úplně nejlepší oblečení na zimu v Nové Anglii, ale nic zimního už nemám. Dobrovolník, který sedí v recepci, vypadá jako marshmallow – kyprý, jemný a pudrový. Zeptám se, kde leží Cara Warrenová. Mám k tomu dva důvody. Zaprvé tam bude moje matka. A zadruhé potřebuju chvilku, než se znovu setkám s otcem.

Cara je ve čtvrtém patře v pokoji číslo 430. Čekám, až se zavřou dveře výtahu (nemůžu si vzpomenout, kdy se mi naposledy stalo, že jsem byl ve výtahu sám), a zhluboka se nadechnu. Na chodbě projdu se skloněnou hlavou kolem sestřiček a otevřu dveře, na nichž je cedulka s Cařiným jménem.

Na nemocniční posteli tam spí nějaká žena.

Má dlouhé tmavé vlasy, modřinu na skráni a lepené stehy. Paži má ovázanou jako v kokonu a upevněnou k tělu. Jedna noha jí vyčuhuje zpod přikrývky, takže vidím na prstech růžový lak.

Tohle už není moje mladší sestřička. Už vůbec není malá.

Zírám na ni tak upřeně, že si nevšimnu, že v rohu sedí matka. Vstane a zakryje si dlaní ústa. „Edwarde?“ zašeptá.

Už když jsem odjížděl, byl jsem vyšší než ona. Ale mezitím jsem se ještě vytáhl. Jsem vyšší a silnější. Jako on.

Pevně mě obejme. Srdeční skládačka. Tak tomu říkávala, když jsme byli malí a ona otevřela náruč a čekala, až do ní vběhneme. Ta slova se mi v mysli noří jako úlomky; jako by se ale otáčely na opačnou stranu, i když udělám přesně to, co ode mě očekává, a obejmu ji také. Je to legrační, jak bez ohledu na to, o kolik jsem větší než moje matka, objímá stále ona mě, místo aby to bylo naopak.

Připadám si jako Guliver v zemi liliputů, příliš velký na své vlastní vzpomínky. Matka si utírá oči. „Nemůžu uvěřit, že jsi skutečně tady.“

Nemá smysl se zmiňovat, že bych tady určitě nebyl, kdyby se moje sestra a otec neocitli v nemocnici. „Jak jí je?“ zeptám se a kývnu směrem ke Caře.

„Je omámená,“ řekne matka. „Po operaci ji stále ještě všechno bolí.“

„Vypadá… jinak.“

„To ty taky.“

Asi vypadáme jinak všichni. Matka má v obličeji vrásky, kterých jsem si nikdy předtím nevšiml, nebo tam prostě možná nikdy nebyly. Co se týče otce – no, je pro mě obtížné si představit, že se mohl nějak změnit.

„Myslím, že bych se měl jít podívat na tátu,“ řeknu.

Matka vytáhne kabelku, vlastně je to plátěná taška s obrázkem dvou napůl asijských dětí. Zřejmě to budou dvojčata. Je zvláštní pomyslet na to, že mám sourozence, které jsem nikdy neviděl. „Dobře,“ řekne.

Být sám je právě teď to poslední, o co stojím. Být dospělý. Něco mě ale přinutí položit jí ruku na rameno a zarazit ji. „Nemusíš tam chodit se mnou,“ řeknu. „Už nejsem malý.“

„To vidím,“ podotkne a stále si mě prohlíží. Její slova znějí jemně a měkce, jako by byla zabalená do flanelu.

Vím, na co myslí: jak moc se jí po mně stýskalo. Chybělo jí, že mě nemůže odvézt na vysokou školu, jít mi na promoci. Poslouchat vyprávění o mém prvním zaměstnání a prvních láskách – pomáhat mi vybavit můj první byt.

„Cara by se mohla probudit a potřebovat tě,“ řeknu, abych uvolnil napětí.

Matka zaváhá, ale jenom na chvíli. „Vrátíš se ještě zpátky?“ zeptá se.

Přikývnu. I když přesně to jsem byl odhodlaný už nikdy neudělat.

V jednom období jsem uvažoval, že se stanu lékařem. Líbila se mi sterilnost té profese, její řád. Skutečnost, že pokud člověk dokáže číst příznaky, je schopen najít problém a vyřešit ho.

Bohužel stát se lékařem vyžadovalo věnovat se biologii, a když jsem poprvé držel skalpel nad prasečím plodem, omdlel jsem jako špalek.

Pravdou je, že přírodní vědy mě moc nebavily. Na střední škole jsem se ponořil do četby, což se ukázalo jako opravdu dobrá věc, protože jsem tak mohl pokračovat ve studiu i po odchodu z domova. Vsadím se, že jsem přečetl víc klasiků než většina absolventů vysokých škol. A vím věci, jaké se ve škole nikdy nedozvědí. Třeba že na Patpong Road je potřeba se vyhnout barům v patře, protože ty provozují zločinci; také není dobré si vybírat masážní salon se skleněnou výlohou, kterou je dovnitř vidět, jinak se vám dostane i „šťastného zakončení“, o jaké nestojíte. Nemám vysokou školu, ale určitě jsem vzdělaný.

Jenže v čekárně pro rodinné příslušníky si před doktorem Saint-Clarem připadám jako hlupák, prostě nepatřičně. Jako kdybych si informace, které mi poskytuje, nedokázal poskládat.

„Váš otec utrpěl rozsáhlé trauma mozku,“ vysvětluje mi, „když ho záchranáři přivezli, měl zvětšenou pravou zornici a nereagoval. Na čele měl tržnou ránu a nemohl pohnout levou stranou. Velice namáhavě dýchal, takže už záchranáři ho intubovali. Když mě přivolali, zjistil jsem, že má bilaterální periorbitální edém –“

„Bi- co?“

„Otok,“ přeloží mi to chirurg. „V oblasti za očima. Zopakovali jsme glasgowský test na určení hloubky kómatu – poprvé ho dělali už na místě nehody – a dosáhl výsledku pět. Zajistili jsme CT vyšetření a našli hematom na temporálním laloku, subarachnoidální krvácení a nitrokomorové krvácení.“ Zadívá se mi do obličeje. „V zásadě jsme uviděli krev. Všude kolem mozku a v komorách – což je příznak opravdu vážného traumatu. Nasadili jsme mannitol, abychom zmenšili tlak na lebku, a okamžitě jsme provedli chirurgický zákrok, při němž jsme odstranili sraženinu v přední části spánkového laloku mozku.“

Poklesne mi čelist. „Vy jste mu odebrali část mozku?“

„Uvolnili jsme tlak na mozek, který by ho jinak zabil,“ opraví mě lékař. „Temporální lobektomie ovlivní částečně jeho vzpomínky, ale ne úplně. Nijak se nedotkne oblastí, které ovlivňují řeč, motoriku nebo osobnost.“

Vzali mému otci část vzpomínek. Těch, které se týkají jeho milovaných vlků? Nebo těch o nás? Které by mu doopravdy chyběly?

„Pomohlo to? Myslím ta operace?“

„Zornice začala znovu reagovat, sraženina je odstraněná. Nicméně otok a hematom vyvolaly počáteční herniaci, tedy posun struktur z jedné části mozku do druhé, což vytváří tlak na mozkový kmen a způsobuje to lehké krvácení.“

„Nerozumím –“

„Tlak v lebce je vyřešený,“ vysvětloval lékař, „ale váš otec se stále ještě neprobral, nereaguje na stimulaci a není schopen sám dýchat. Zopakovali jsme CT vyšetření a je zřejmé, že ono krvácení v prodloužené míše je trochu větší než na prvním scanu. To je důvodem, proč zatím nenabyl vědomí a musí být stále na umělé ventilaci.“

Mám pocit, jako bych plaval v sirupu, jako by mi slova vycházela z úst v nějakém nerozluštitelném jazyce. „Ale bude v pořádku?“ zeptám se; tohle je ta jediná důležitá otázka.

Lékař sepne dlaně. „Stále ještě čekáme, jak se situace bude vyvíjet…“

Ale. Je tam nějaké ale, slyším ho.

„Ta zranění ovlivňují část mozkového kmene, která ovládá dýchání a vědomí. Je možné, že už ho nikdy nepůjde od dýchacího přístroje odpojit,“ dodá doktor Saint-Clare věcně. „Může se stát, že se nikdy neprobere.“

Když mi bylo šestnáct a měl jsem čerstvě řidičák, vyrazil jsem na večírek a zůstal tam déle, než jsem měl dovoleno. Zaparkoval jsem kousek od domu, po špičkách přešel přes trávník a snažil se co nejtišeji otevřít dveře v naději, že mi to projde. Ale jakmile jsem si zvykl na tmu, uviděl jsem otce, který spal v houpacím křesle v obýváku, bylo mi jasné, že to bez povšimnutí neprojde. Otec vždycky tvrdil, že když je venku v divočině s vlky, nikdy nespí tvrdě. Člověk musí být stále napůl bdělý, jedno oko stále otevřené, aby věděl, jestli se na něho někdo nechystá zaútočit.

Jakmile jsem přešel práh, vyletěl z křesla a stál přede mnou. Neřekl ani slovo, jen čekal, až začnu mluvit sám.

Já vím, řekl jsem. Mám zaracha.

Otec si založil paže na prsou. Před několika sty lety rodiče nikdy nepouštěli své děti z dohledu, řekl. Pokud štěně vyruší svého otce vlka ve dvě ráno, nezavrčí na ně proto, aby ho štěně nechalo a mohl zase spát. Posadí se a je úplně bdělý, jako by říkal: Co chceš vědět? Kam chceš jít?

Byl jsem stále ještě trochu přiopilý a tehdy jsem usoudil, že tohle je ponaučení, že je to jeho způsob, jak mi říct, že se na mě zlobí. Teď uvažuju o tom, jestli se nezlobil na sebe – a na to, že příliš podlehl své lidské stránce, že zapomněl mít jedno oko otevřené.

„Můžu ho vidět?“ zeptám se doktora Saint-Clarea.

Vedou mě chodbou k pokoji na jednotce intenzivní péče. Nad postelí se sklání sestřička a něco odsává. „Vy jste určitě syn pana Warrena,“ vyhrkne. „Úžasná podoba.“

Sotva ji ale vnímám. Zírám na pacienta na nemocniční posteli.

Nejdřív ze všeho mě napadne: Tohle musí být nějaký hrozný omyl. Tohle není můj otec.

Protože tenhle bezvládný člověk s částečně oholenou hlavou, bílým obvazem s hadičkou, která mu vychází z krku, a s infuzí připojenou na paži…

Tenhle člověk s obrovskými stehy na skráni a modročernými modřinami kolem očí…

Tenhle člověk vůbec nepřipomíná toho, kdo mi zničil život.

LUKE

Červené karkulce by měli nařezat.

Tahle malá holka se svou babičkou dokázala roznést o vlcích tolik lží, že je lidé tráví, chytají do pastí a střílejí, takže tenhle druh nemá daleko k vyhubení. Mnoho mýtů o vlcích pochází ze středověku, kdy v Paříži údajně odvlekli nějaké děti. Teď panuje názor, že ta zvířata byla kříženci vlků se psy. Čistokrevný vlk se víc bojí vás než vy jeho. Nezaútočí, dokud v něm něco nevyvolá pocit, že je ohroženo jeho bezpečí.

Spousta lidí věří, že vlci zabijí všechno, co se kolem nich mihne.

Ve skutečnosti ale vlci zabíjejí jen pro obživu. I když útočí na stádo, nepozabíjejí všechna zvířata. Alfa vlk přesně určí, kterého člena stáda budou lovit.

Někteří lidé věří, že vlci jsou schopni zdecimovat populaci vysoké zvěře.

Ve skutečnosti ale zabíjejí jen v jednom případě z deseti, kdy vyrazí na lov.

Jsou lidé, kteří jsou přesvědčení, že vlci se vplíží do stáda a zabíjejí dobytek.

Ve skutečnosti se to děje tak výjimečně, že biologové je v tomto ohledu ani nepokládají za riziko.

Někteří lidé jsou přesvědčeni, že vlci představují hrozbu pro lidi.

Ve skutečnosti se ale ukázalo, že ve všech dvaceti zaznamenaných případech se do potyčky pustil člověk. Neexistuje jediný doklad o tom, že by zdravý divoký vlk zabil člověka.

Dokážete si představit, že nadšení ve mně nevyvolává ani pohádka o třech malých prasátkách.

CARA

Sedím venku u jednoho ze stolků, mám na sobě bundu a jsem zabalená do vlněné přikrývky. Nikdo tu není, protože je únor a park je oficiálně zavřený, ale nejvýznamnější atrakce – animatronický dinosaurus, kterého nemůžete přehlédnout od chvíle, kdy projdete branou –, funguje po celý rok. Je připojený na nějaký počítač a není možné ho vypnout, aniž byste odpojili i všechno ostatní. To by samozřejmě ovlivnilo život zaměstnanců, kteří se tu starají o zvířata mimo sezonu. Když mám občas pocit, že potřebuju vypadnout, zajdu do části parku, která připomíná město duchů, a sleduju, jak si triceratops každou hodinu zavrtí hlavou, čímž ji zbaví sněhu. Dívám se, jak se raptor pouští do potyčky s tyranosaurem rex, oba jsou přitom až po stehna v závějích. Vypadá to opravdu příšerně. Jako bych sledovala konec světa. Protože je tu takové ticho, stává se, že jejich reprodukovaný řev rozjitří gibony a ti začnou taky hulákat.

Vlastně právě kvůli nim neslyším, že na mě otec volá, dokud nestojí až skoro přede mnou. „Caro? Caro!“ Má na sobě zimní kombinézu, která visívá na větvi před přívěsem a nikdy ji nepereme, protože ho tak vlci poznají podle pachu. Je mi jasné, že se s vlky krmil, protože mu na dlouhých vlasech kolem obličeje ulpělo trochu krve. Obvykle zastává roli strážce, což znamená, že při krmení je jeho místo mezi vlky beta a alfa. Je dost šílené to pozorovat. Doba krmení je pro smečku trochu jako gladiátorský zápas. Všichni se rozmístí kolem mrtvého zvířete a v určitou dobu požírají přesně určenou část. Ozývá se vrčení, syčení a skřípání, jak si každý vlk – včetně mého otce – chrání svůj díl kořisti. Otec s nimi dříve jedl syrové maso, ale teď už mu to nedělá dobře, takže si začal vařit kousky ledvinek a jater a schovává si je v malém igelitovém sáčku v kombinéze. Nějak se mu daří vařené maso přemístit do břicha telete a jíst tak, že si vlci ničeho nevšimnou.

Na otcově obličeji je vidět, jak se mu ulevilo. „Caro,“ zopakuje ještě jednou. „Myslel jsem, že ses ztratila.“

Snažím se vstát a vysvětlit mu, že jsem celou dobu byla tady, ale nemůžu se ani hnout. Uvízla jsem v přikrývce, nemůžu hýbat rukama. Potom si uvědomím, že to není přikrývka, ale obvaz. Není to otec, kdo volá mé jméno, ale matka. „Už ses probrala,“ poznamená. Dívá se na mě a snaží se o úsměv.

Rameno mě bolí, jako by mi na něm seděl slon. Chtěla bych se na něco zeptat, ale mám pocit, jako bych měla v puse vatu. Najednou se přede mnou objeví další tvář; ženská a rozměklá jako těsto. „Kdyby to bolelo,“ říká, „stiskněte tohle.“ Vsune mi do dlaně nějaké tlačítko. Stisknu ho palcem.

Chci se zeptat, kde je táta, ale to už znovu usínám.

Zase se mi něco zdá.

Vím to proto, že v pokoji je můj otec, ale vlastně to není můj otec. Tohle je někdo, koho jsem vídala jen na fotografiích – na třech snímcích, které si maminka schovává na dně zásuvky v prádelníku, pod sametovou podšívkou v krabičce, v níž má perly po babičce. Na všech třech fotkách ten člověk moji matku objímá. Vypadá mladší, štíhlejší a má krátké vlasy.

Tahle nezvyklá otcova podoba si mě prohlíží, jako by ho můj vzhled překvapil stejně, jako mě překvapuje jeho. „Neodcházej,“ řeknu, ale můj hlas vůbec není slyšet.

Přiměje ho to k úsměvu.

To je další důvod, proč vím, že se mi to zdá. Na těch starých fotografiích vypadá táta šťastně. Vlastně oba, on i máma vypadají šťastně, což je něco, co jsem viděla jen na fotkách.

Jsem vzhůru, ale tvářím se, že to tak není. V nohách postele stojí dva policisté a hovoří s matkou. „Je velice důležité, abychom si s vaší dcerou promluvili,“ říká ten vyšší. „Abychom si poskládali, co se vlastně stalo.“

Uvažuju, co jim řekl otec. Najednou mám sucho v puse.

„Je jasné, že Cara není ve stavu, kdy by byla schopna absolvovat výslech.“ Matka mluví velice rázně. Cítím, jak na mě všichni tři upírají oči, jejich pohledy se mě dotýkají jako plameny olizující papír.

„Paní, chápeme, že nejdůležitější je zdraví.“

„Kdybyste to chápali, nebyli byste tady,“ odsekne matka.

Sleduju seriál Právo a pořádek. Vím všechno o mikroskopických kousíčcích barvy, které usvědčí zločince, když lže. Je jejich návštěva jen rutinní, patří to k vyšetřování každé autonehody? Nebo něco vědí?

Začnu se potit a srdce mi bije rychleji. Potom si uvědomím, že to je něco, co nemůžu skrýt. Můj pulz se ukazuje na monitoru vedle čela postele, prohlédnout si ho může každý. To vědomí situaci ještě zhoršuje. Představuju si, jak čísla narůstají a všichni na ně zírají.

„Opravdu jste přesvědčeni, že se její otec snažil nabourat záměrně?“ zeptá se matka.

Nastane odmlka. „Ne,“ odpoví jeden z policistů po chvíli.

Srdce mi buší tak, že kdyby se objevila nějaká sestřička, určitě by vyhlásila poplach.

„Tak proč jste vlastně tady?“ ptá se matka.

Slyším, jak jeden z policistů šustí látkou. Pootevřenými štěrbinkami očí vidím, že podává matce vizitku. „Až se vzbudí, mohla byste nám zavolat?“

Jejich kroky se rozléhají na chodbě.

Napočítám do padesáti. Počítám pomalu, mezi čísla ještě vsunuju slovo Mississippi. Potom otevřu oči. „Mami?“ ozvu se. V mém hlase jako by znělo škrábání.

Okamžitě si sedne vedle mě na postel. „Jak se cítíš?“

Rameno mě stále bolí, ale není to už taková hrůza jako předtím. Sáhnu si na čelo a ucítím stehy. „Rozbolavěle,“ odpovím.

Matka se mi natáhne po dlani. Na jednom z prstů mám malý kolíček s červeným světýlkem, které prosvěcuje tkáň. Jako E. T. „Zlomila sis při té nehodě lopatku,“ vysvětluje mi matka. „Ve čtvrtek večer tě operovali.“

„Co je dneska za den?“

„Sobota,“ odpoví.

Úplně jsem přišla o pátek.

Pokouším se posadit, ale ukáže se, že s rukou, kterou mám obvazem připevněnou k tělu jako mumie, to nejde. „Kde je táta?“

Něco se jí mihne tváří. „Měla bych říct sestřičce, že ses probudila…“

„Je v pořádku?“ Oči mám plné slz. „Viděla jsem u něho záchranáře, a oni… Potom…“ Nedokážu dokončit větu, protože si skládám dohromady všechny ty tajnosti, výraz matčiny tváře a halucinaci, v níž jsem viděla otce daleko mladšího. „Je mrtvý,“ zašeptám, „ty mi to jen nechceš říct.“

Sevře mi ruku pevněji. „Tvůj otec není mrtvý.“

„Tak to ho chci vidět,“ dožaduju se.

„Caro, nejsi ve stavu, abys –“

„Zatraceně, dovol mi ho vidět!“ zaječím.

Alespoň si tím získám pozornost. Do pokoje spěchá nějaká žena s nemocniční visačkou, ale není v bílém jako sestřičky. „Caro, musíš být v klidu –“

Je drobná a křehká, s černými kadeřemi, které se při každém slově pohupují. „Kdo jste?“

„Jmenuji se Trina. Jsem sociální pracovnice a dohlížím na tvůj případ. Chápu, že máš pár otázek –“

„Jo, jako třeba tuhle: Jsem tu zabalená jako Tutanchamon, na čele mám stehy jako Frankenstein a můj táta je nejspíš v márnici, tak jak mám být v klidu a odpočívat?“

Matka si s Trinou vymění pohled a z jejich výrazu poznávám, že o mně mluvily po celou tu dobu, kdy jsem byla omámená. Bezpečně ale vím, že pokud mi nechtějí pomoct, abych se dostala k tátovi, ať už je kdekoli, dojdu si tam sama. Třeba tam dolezu po čtyřech, když to jinak nepůjde.

„Tvůj otec utrpěl velice vážné poranění mozku,“ začne Trina. Mluví stejným tónem, jakým by člověk říkal: Slyšel jsem, že bude velice chladná zima, takže potřebuju odvézt auto do servisu na výměnu pneumatik. Mluví tak, jako by vážné poranění mozku bylo totéž co záděra.

„Nechápu, co to znamená.“

„Prodělal operaci, při níž uvolnili tlak na mozek. Nedokáže sám dýchat a je v bezvědomí.“

„To jsem před pěti minutami byla taky,“ namítnu, ale celou dobu si myslím: Je to celé moje vina.

„Vezmu tě za otcem, Caro,“ pokračuje Trina, „ale měla by ses připravit na to, že pohled na něho ti způsobí šok.“

Proč? Protože je v nemocniční posteli? Protože má stehy jako já a do krku mu vede hadice? Můj otec patří k lidem, kteří málokdy odpočívají, jen výjimečně je uvnitř pod střechou. Když ho člověk vidí, jak usne v křesle, už to je dost šokující.

Naposledy jsem byla v nemocnici před rokem. Byli jsme se Zazim, jedním z vlků, kterého občas ukazujeme dětem na základních školách, když je učíme, jak vlky chránit. Otec vždycky nejdřív děti seznámí s tím, jak se chovat v blízkosti divokého zvířete – nenatahovat prsty, nepřibližovat se k němu příliš rychle, nechat zvíře, aby zachytilo váš pach. Ten den byly děti skvělé. Zazi také. Jenomže nějaký idiotský trouba v jiné části budovy jen tak pro nic za nic spustil požární alarm a hlasitý zvuk vlka vyděsil. Vyrazil na útěk a nejbližší možností, jak se dostat ven, bylo skleněné okno. Otec zvíře chránil rukama, takže to byl on, kdo se zranil o sklo, ne vlk. Když jsem dostala Zaziho zpátky do přepravní klece, neměl ani škrábnutí. Otec měl ale na paži tak hlubokou ránu, že byla vidět kost.

Je potřeba říct, že táta odmítal jet do nemocnice, dokud nebyl Zazi bezpečně zpátky ve své ohradě. To už byla ale utěrka, kterou jsme použili jako improvizovaný obvaz, nasáklá krví a ředitel školy, který jel zpátky do parku s námi, trval na tom, že otec musí na pohotovost. Tam – vlastně tady – mu ránu sešili patnácti stehy. Jenomže jakmile jsme se vrátili domů, táta hned vyrazil k ohradě, v níž byli Nodah, Kina a Kita – tři vlci, které vychoval od mláďat, smečka, v níž teď fungoval jako strážce.

Stála jsem u plotu a dívala se, jak se Nodah k tátovi přibližuje. Okamžitě mu bílý obvaz strhal zuby. Potom mu Kina začal olizovat ránu. Byla jsem si jistá, že potrhá stehy, ale bylo mi jasné, že právě o to otec stojí. Vyprávěl mi o čase, který trávil v divočině; jak se občas během lovu zranil, protože neměl kůži chráněnou srstí jako jeho bratři a sestry vlci. Pokud se něco takového stalo, zvířata mu ránu olizovala. Otec došel k závěru, že mají ve slinách něco, co působí léčivě. I když spal v prachu a neměl možnost použít antibiotika, za téměř dva roky, které trávil v lesích, nedostal žádnou infekci a rány se mu hojily nezvykle rychle. Když se Kina zabořil hloub do rány, otec sebou několikrát trhl, ale po chvíli rána přestala krvácet a on odešel z ohrady. Vykročili jsme na kopec k přívěsu. K smrti nesnáším nemocnice, vysvětlil.