DIE LEIDEN DES JUNGEN WERTHERS

Translation © Jana Zoubková, 2017

ISBN 978-80-207-2128-0

PRVNÍ DÍL

Vše, co jsem mohl zjistit o příběhu ubohého Werthera, jsem svědomitě shromáždil, zde vám předkládám a vím, že mi za to budete vděční. Jeho duchu a jeho povaze nemůžete odepřít obdiv a lásku, jeho osudu slzy.

A ty, dobrá duše, která cítíš stejné puzení jako on, čerpej útěchu z jeho utrpení, ať je tato knížka tvým přítelem, pokud řízením osudu nebo vlastní vinou nenajdeš nikoho bližšího!

4. května

Jak jsem rád, že jsem pryč! Drahý příteli, to srdce člověka! Opustil jsem tě, ač tě tak miluju a byli jsme nerozluční, a přece se raduju! Vím, že mi odpustíš. Což nebyly moje ostatní vztahy dosti osudové, aby děsily srdce, jako je to mé? Chudinka Leonora! A přece jsem byl nevinný. Mohl jsem snad za to, že zatímco mi svérázné půvaby její sestry působily příjemné potěšení, v jejím nebohém srdci vzplála vášeň? A přece – jsem úplně bez viny? Neživil jsem její city? Nebavil jsem se také jejími opravdovými přirozenými projevy, kterým jsme se tak často smáli, i když nebyly vůbec směšné? Nebyl jsem to já? Co je člověk, že smí na sebe žalovat? Chci se, milý příteli, chci se polepšit, slibuju, že už nebudu stále omílat tu trochu trápení, kterou nám chystá osud, jak jsem to pořád dělal. Chci vychutnávat přítomnost a minulost nechat minulosti. Máš jistě pravdu, můj milý, lidé by se tolik netrápili – bůhvíproč jsou tak stvoření! – kdyby se s tak velkou dávkou obrazotvornosti nezabývali vzpomínkami na minulé příkoří a klidně snášeli lhostejnou přítomnost.

Buď tak laskav a vyřiď matce, že se o její záležitosti co nejlépe postarám a co nejdřív jí podám zprávu. Mluvil jsem s tetou, nezdála se mi zdaleka tak zlá, jak se o ní u nás říká. Je to veselá vznětlivá žena s dobrým srdcem. Sdělil jsem jí matčiny výhrady ohledně zadržovaného dědického podílu, řekla mi své důvody, příčiny a podmínky, za jakých je ochotná vše vydat, a víc, než jsme žádali. – Nechci se o tom teď rozepisovat. Řekni matce, že všechno dobře dopadne. Při této malé záležitosti jsem zase zjistil, můj milý, že nedorozumění a nečinnost způsobí na světě víc zmatků než úskočnost a zlomyslnost. Přinejmenším jsou úskočnost a zlomyslnost určitě vzácnější.

Jinak se tady cítím dobře, samota je pro mé srdce v této rajské krajině znamenitý balzám a toto roční období mladosti bohatě zahřívá mé často vyděšené srdce. Každý strom, každý keř je kytice květů a člověk by rád byl chroustem, aby mohl poletovat v moři vůní a nalezl v nich veškerou svou potravu.

Město samo je nepříjemné, zato kolem něj je nevýslovně krásná příroda. To přimělo zesnulého hraběte von M., aby založil zahradu na jednom z vrchů, které jsou zde nádherně rozmanité a tvoří ta nejpůvabnější údolí. Zahrada je prostá a člověk hned při vstupu cítí, že ji nenaplánoval vědecky školený zahradník, ale vytvořilo ji citlivé srdce, aby se tu mohlo opájet samo sebou. Zesnulého jsem už víckrát oplakal ve zpustlém altánu, který byl jeho oblíbeným místem a je i mým. Brzy budu pánem zahrady, zahradník je mi nakloněný, jen za těch několik dnů, a také mu to nebude zatěžko.

10. května

Celou duši mi prostoupila úžasná radost, stejně sladká

jako jarní rána, která vychutnávám celým srdcem. Jsem sám a raduju se ze života v této krajině stvořené pro duše, jako je ta má. Jsem tak šťastný, můj milý, tak pohroužený do klidného bytí, že tím trpí mé umění. Nemohl bych teď kreslit, nesvedl bych ani čárku, a přece jsem nikdy nebyl větší malíř než v těchto chvílích. Kolem mne stoupá pára z líbezného údolí a vznosné slunce spočívá na povrchu neproniknutelné lesní temnoty a jen jednotlivé paprsky se vkrádají do posvátného nitra a já ležím ve vysoké trávě u zurčícího potoka a blíže zemi se mi vynořují tisíce pozoruhodných travin. Hemžení malého světa mezi stébly, nesčíslné nevyzpytatelné podoby červíků, mušek vnímám blíže srdci a cítím přítomnost všemohoucího, který nás stvořil ke svému obrazu, dech všemilujícího, který nás povznáší ve věčném blaženství. Příteli, když se pak stmívá a celý svět a nebe spočívají v mé duši jako podoba milované ženy, tak často toužím a říkám si: Kdybys jen dokázal vyjádřit, vdechnout papíru, co v tobě tak plně a horoucně žije, aby to zrcadlilo tvou duši, jako tvá duše zrcadlí nekonečného boha! Příteli! Ale já na tom troskotám, podléhám mocné nádheře těchto jevů.

12.  května

Nevím, jestli se v tomto kraji vznášejí matoucí duchové,

nebo zda je to nebeská fantazie planoucí v mém srdci, že se mi vše kolem jeví jako ráj. Hned za městem je studánka, studánka, která mě poutá jako Meluzínu a její sestry. – Sejdeš z vršku a před sebou uvidíš zaklenuté schodiště, dolů vede dobrých dvacet schodů, a tam pramení z mramorové skály ta nejčistší voda. Zídka tvořící obrubu, vysoké stromy kolem dokola a chlad místa, to vše je přitažlivé a přízračné zároveň. Neuběhne den, abych tu hodinku neposeděl. Přicházejí sem dívky z města pro vodu, nejprostší činnost a taky nejpotřebnější, kdysi ji vykonávaly královské dcery. Když tam sedím, ožívá kolem mě minulost předků, jak se tady u studánky seznamují a zasnubují a nad studánkami a prameny se vznášejí dobří duchové. A kdo se nikdy po namáhavém putování za horkého letního dne neosvěžil u chladné studánky, tohle nepocítí.

13. května

Ptáš se, jestli mi máš poslat moje knihy. – Drahý, proboha tě prosím, dej mi s nimi pokoj! Už nechci, aby mě něco vedlo, povzbuzovalo, vyzývalo. Mé srdce hoří dost i tak. Potřebuju ukolébavky a ty jsem bohatě našel v Homérovi. A jak často konejším svou vzbouřenou krev, protože nic tak nevyrovnaného, tak neklidného jako moje srdce jsi neviděl. Drahý, což to musím říkat právě tobě, vždyť jsi byl tak často svědkem, jak u mě trápení přechází ve výstřelky, sladká melancholie ve zničující vášeň! Své srdéčko beru jako nemocné dítě, dopřávám mu, co chce. Nikomu to neříkej, jsou takoví, co by mi to zazlívali.

15. května

Prostí lidé mě tu už znají a mají mě rádi, zvláště děti.

Když jsem se k nim zpočátku přidružil a přátelsky se jich vyptával na to a ono, mysleli si někteří, že se jim chci vysmívat, a hrubě mě odbyli. Nenechal jsem se odradit, jen jsem vnímal, čeho jsem si už často povšiml. Lidé určitého stavu si vždy drží od obyčejného lidu chladný odstup, jako by si mysleli, že si sblížením zadají. A pak také existují vykukové a zlí vtipálci, kteří se k nim zdánlivě snižují, a pak dají svou převahu chudým lidem tím více pocítit.

Vím samozřejmě, že nejsme stejní, ani být nemůžeme. Ale já se domnívám, že ten, kdo považuje za nutné se od

takzvané lůzy distancovat, aby si zachoval respekt, si zaslouží pokárat stejně jako zbabělec, který se schovává před nepřítelem z obavy, že s ním prohraje.

Zase jsem byl u studánky a potkal tam mladou služebnou, nádobu postavila na nejnižší schod a rozhlížela se, jestli nepřijde nějaká kamarádka, aby jí se džbánem pomohla na hlavu. Sešel jsem dolů a podíval se ni. Mám jí pomoci, panno? zeptal jsem se. – Celá zrudla. Ó, pane! řekla – bez okolků. Upravila si kroužek na hlavě a já jí pomohl. Poděkovala a šla nahoru.

17. května Navázal jsem už mnohé známosti, ale společnost jsem si

dosud nenašel. Nevím, čím mohu lidi tak přitahovat. Mnozí mě mají rádi a stojí o mě a mně je pak líto, že máme společný jen kousek cesty. Ptáš se, jací zdejší lidé jsou, a já musím odpovědět – jako všude jinde! Lidský rod je jednotvárný. Téměř všichni tráví nejvíc času prací, aby se uživili, a ta trocha volna, co jim zbývá, je děsí natolik, že se jí všemi prostředky snaží zbavit.

Ale je to dobrý lid! Když někdy zapomenu na sebe a užívám si s nimi radostí, které jsou člověku ještě dopřány – žertovat naprosto otevřeně a upřímně u hezky prostřeného stolu, vyjet si na projížďku, ve správnou chvíli si zatančit a podobně, má to na mě dobrý vliv. Jen nesmím pomyslet na to, že ve mně dřímá tolik jiných sil, které neužitečně tlejí a které musím pečlivě skrývat.

A z toho je mi úzko u srdce. – A přece je nepochopení osudem každého z nás.

Ach, že odešla přítelkyně mého mládí! Ach, že jsem ji znal! – Řekl bych, jsi blázen, hledáš, co nikde nenajdeš. Ale já ji měl, cítil její srdce, velikou duši, v její přítomnosti jsem si připadal významnější, než jsem byl, protože jsem byl vším, čím jsem mohl být. Dobrý bože, což zůstala jediná síla mé duše nevyužitá? Což jsem před ní nemohl rozvíjet veškerý nádherný cit, jímž mé srdce zahrnuje svět? Což nebyl náš vztah věčná síť nejjemnějších pocitů, nejostřejšího vtipu, jehož modifikace až k těm neslušným nesly pečeť génia? A nyní! Léta, o něž byla starší, ji přivedly do hrobu dřív než mě. Nikdy na ni nezapomenu, na její pevnou mysl a božskou trpělivost.

Před několika dny jsem potkal jistého V., otevřeného mladíka s velmi milou tváří. Právě vyšel z akademie, netváří se, že zná všechno, ale přece si myslí, že ví víc než jiní. Byl ostatně pilný, jak jsem si podle lecčeho všiml, zkrátka má dobré znalosti. Protože slyšel, že hodně kreslím a umím řecky (obojí u nás nevídané), vyhledal mě a vychrlil na mě spoustu vědomostí od Batteuxe po Wooda, od de Pilese po Winkelmanna, a ujišťoval mě, že přečetl celý první díl Sulzerovy Teorie a má Heynův rukopis o studiu antiky. Nechal jsem ho povídat.

Ještě s jedním dobrým člověkem jsem se seznámil, je to knížecí správní úředník, otevřený a upřímný člověk. Říká se, že je radost ho vidět s jeho dětmi, má jich devět. Nejvíc se mluví o jeho nejstarší dceři. Pozval mě k sobě a já ho chci co nejdřív navštívit. Bydlí v knížecí myslivně, vzdálené odtud hodinu a půl cesty. Dostal povolení se tam přestěhovat, protože po manželčině smrti ho bydlení zde ve městě a v úřední budově příliš bolelo.

Jinak mi zkřížilo cestu pár pitoreskních postav, naprosto nesnesitelných, nejhorší je to ujišťování o přátelství.

Žij blaze! Tenhle dopis se ti bude líbit, je velmi faktografický.

22. května

Že je život člověka jen sen, to už napadlo mnohé, a také mě se tento pocit znovu a znovu zmocňuje. Když vidím omezení, jemuž jsou podřízené činné a zkoumavé síly člověka, když vidím, jak veškeré úsilí směřuje k uspokojení potřeb, jejichž jediným smyslem je prodloužit naši ubohou existenci, a také že veškeré zklidnění nad určitý bod zkoumání je jen snivá rezignace, kdy si člověk stěny, mezi nimiž je uvězněn, pomaluje barevnými postavami a světlými vyhlídkami… to všechno mi, Wilhelme, bere dech. Obracím se do sebe a nacházím svět! Zase je to spíš tušení a nejasná touha než ztělesněná a živoucí síla. A všechno se mi před očima rozplývá a já se potom dál tak zasněně usmívám.

Že děti nevědí, proč něco chtějí, v tom jsou všichni učení učitelé a vychovatelé zajedno. Ale i dospělí vrávorají po zemi a stejně jako děti nevědí, odkud přicházejí a kam jdou, a nejednají podle skutečné potřeby, spíš je pohání cukr a bič. Nikdo tomu nechce věřit, ale mně se to zdá očividné.

Rád ti přiznávám, protože vím, co bys mi na tohle odpověděl, že nejšťastnější jsou ti, co žijí jako děti ze dne na den, tahají s sebou svoje panenky, svlékají je a oblékají a s velkou úctou krouží kolem skříňky, kam máma zamkla sladkosti, a když vytoužené pamlsky konečně dostanou, nacpou si plnou pusu a volají: ještě! To jsou šťastná stvoření. Dobře se mají i ti, kteří dávají své mizerné práci nebo dokonce svým vášním nádherná jména a doporučují je lidstvu jako velkolepé operace pro jeho blaho a blahobyt. – Blaze tomu, kdo je takový! Ten však, kdo pokorně chápe, kam vše spěje, kdo vidí, jak každý spořádaný měšťan, jemuž se dobře daří, umí vytvořit ze své zahrádky ráj, a jak i nešťastník neúnavně dál úpí pod svým břemenem a všichni bez rozdílu chtějí vidět sluneční světlo ještě o minutu déle – ano, ten je klidný a vytváří si svět ze sebe samého a je také šťastný, že je člověkem. A jakkoliv je spoutaný, přece stále v srdci chová sladký pocit svobody, že může tento žalář opustit, kdy se mu zachce.

26. května

Znáš už dlouho můj způsob zabydlet se na nějakém hezkém místě, rozbít tam stan a v omezených podmínkách tam pobývat. Itady jsem našel místečko, které mě zlákalo.

Asi hodinu cesty od města leží vesnice jménem Wahlheim*. Poloha na kopci je velmi zajímavá, a když člověk stoupá nahoru do vsi, vidí najednou celé údolí. Dobrá hostinská, vstřícná a ve svém věku čilá, nabízí víno, pivo, kávu. A nejlepší jsou dvě vysoké lípy, které se mohutnými větvemi klenou u kostela nad malým rynkem, jejž kolem dokola obklopují selské domy, stodoly a dvory. Tak důvěrné, domácké místo se hned tak nenajde, nechal jsem si z hostince vynést stůl a židli, piju kávu a čtu Homéra. Když jsem pod tyhle lípy jednoho krásného odpoledne poprvé náhodou zavítal, bylo tu liduprázdno. Všichni byli na poli, jen chlapec, asi čtyřletý, seděl na zemi a mezi nohama mu sedělo další, asi půlroční dítě, a chlapec ho tiskl oběma rukama k hrudi, takže mu sloužil jako židle, a bez ohledu na bdělost, která se zračila v chlapcových tmavých očích, seděl docela klidně. Pohled na ně se mi zalíbil. Sedl jsem si na pluh, který byl naproti, a kreslil sourozence s velkým nadšením. Pak jsem nakreslil blízký plot, vrata do stodoly a pár rozbitých kol, všechno, jak tam stálo, a asi po hodině jsem viděl, že jsem udělal kompozičně zdařilou kresbu, aniž bych cokoliv přidal. Umínil jsem si, že nadále budu kreslit jen podle přírody. Je nekonečně bohatá a jen ona tvoří velkého umělce. Ve prospěch pravidel lze říci mnoho dobrého, stejně jako lze chválit měšťanskou společnost. Člověk, který se jich drží, neudělá nikdy nic nevkusného nebo špatného, stejně tak ten, kdo se řídí zákony a prospěchem, není nikdy nesnesitelný soused, zvláštní darebák. Naopak veškerá pravidla, ať si říká kdo chce co chce, ničí pravý přirozený cit a opravdový výraz! Říkáš, že je to moc tvrdé, že pravidla jen vymezují, ořezávají divoké výhonky atd. Příteli, řeknu ti podobenství. Je to jako s láskou. Mladík celým srdcem miluje dívku, tráví u ní celé dny, promrhává všechny síly, veškeré jmění, aby dívce každým okamžikem dokazoval, jak je jí oddaný. A pak přijde jistý vážený muž, který zastává veřejný úřad, a řekne mu: Jemnostpane, milovat je lidské, ale musíte milovat lidsky. Rozvrhněte si svůj čas, část věnujte práci a hodiny volna věnujte své dívce. Spočítejte své jmění a z toho, co přebývá nad nutný obnos, jí můžete dávat dárky, v tom vám nebudu bránit, ale ne moc často, například k narozeninám, jmeninám a podobně. – Jestli mladík poslechne, tak máme užitečného mladého muže, jehož bych každému knížeti doporučil, aby ho vzal do sboru rádců. Jen jeho láska skončí, a jestli je umělec, tak i jeho umění. Ach, přátelé, proč tak zřídka vytryskne proud génia, tak zřídka se vzedmou vysoké vlny a rozruší vaši žasnoucí duši? Milí přátelé, na obou březích žijí usedlí pánové, jejichž zahradní besídky, záhony tulipánů a zelná políčka by mohutný proud zničil, proto zavčas odvracejí v budoucnu hrozící nebezpečí hrázemi a odtoky.

* Čtenář se nemusí snažit hledat zde jmenovaná místa. Bylo nutné skutečná jména z originálu změnit.

27. května

Jak vidím, upadl jsem do vytržení, podobenství a deklamací a zapomněl ti sdělit, co bylo s dětmi dál. Seděl jsem na pluhu zcela pohroužený do kreslení, jak ti neobratně líčím ve včerejším listu, snad dvě hodiny. Kvečeru se objeví žena s košíkem na ruce, děti se zatím ani nepohnuly, a už z dálky volá: Filipe, jsi moc hodný! Pozdravila mě, já odpověděl, vstal jsem, šel k ní a zeptal se, jestli je máma těch dětí. Přitakala, staršímu dala půlku housky, vzala malého a líbala ho se vší mateřskou láskou. – Nechala jsem Filipa, aby pohlídal malého, řekla, a s nejstarším synem jsem šla do města pro bílý chléb a cukr a nějaký hrnec na kaši. – Viděl jsem to všechno v košíku, kterému chybělo víko. – Chci Honzíčkovi (tak se jmenuje nejmladší) uvařit polévku. Ten uličník, můj nejstarší, včera hrnec rozbil, když se s Filipem hádali, kdo ho vyškrábe. – Zeptal jsem se, kde nejstarší syn je, a sotva mi řekla, že na louce prohání husy, už se hnal k nám a prostřednímu bratříčkovi přinesl lískový prut. Povídal jsem si se ženou dál a dozvěděl se, že je učitelova dcera a že manžel odcestoval do Švýcarska, aby si vyzvedl dědictví po strýci. Chtěli ho o něj připravit, vykládala, neodpovídali mu na dopisy, proto tam jel. Hlavně aby se mu nic nestalo, nemám o něm žádné zprávy. – Přišlo mi zatěžko se s ženou rozloučit, dal jsem dětem po krejcaru, i pro nejmenšího jsem jí jeden dal, aby mu mohla k polévce koupit housku, až půjde do města, a pak jsme se rozešli.

Řeknu ti, drahý, když se mi zdá, že už nemám všech pět pohromadě, všechno rozrušení zmírní pohled na takovou bytost, která se šťastně odevzdaná pohybuje v úzkém kruhu své existence, žije ze dne na den, a když vidí, že padá listí, nepomyslí na nic jiného, než že se blíží zima.

Od toho dne tam bývám často. Děti si na mě zvykly, dostávají ode mě cukr, když tam piju kávu, a večer se s nimi dělím o chléb s máslem a podmáslí. Každou neděli dostanou po krejcaru, a pokud tam po mši nejsem, hostinská má nařízeno jim krejcary vyplatit.

Spřátelili jsme se, vyprávějí mi všechno možné a já se těším z jejich vášní a obyčejných výbuchů dychtivosti, když se sejde víc dětí z vesnice.