جدول المحتويات

- ČÁST I

- JEDNA

- DVĚ

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- DVACET DEVĚT

- TŘICET

- TŘICET JEDNA

- TŘICET DVA

- TŘICET TŘI

- TŘICET ČTYŘI

- TŘICET PĚT

- TŘICET ŠEST

- ČÁST II

- TŘICET SEDM

- TŘICET OSM

- TŘICET DEVĚT

- ČTYŘICET

- ČTYŘICET JEDNA

- ČTYŘICET DVA

- ČTYŘICET TŘI

- ČTYŘICET ČTYŘI

- ČTYŘICET PĚT

- ČTYŘICET ŠEST

- ČTYŘICET SEDM

- ČTYŘICET OSM

- ČTYŘICET DEVĚT

- PADESÁT

- PADESÁT JEDNA

- PADESÁT DVA

- PADESÁT TŘI

- PADESÁT ČTYŘI

- PADESÁT PĚT

- PADESÁT ŠEST

- PADESÁT SEDM

- PADESÁT OSM

- PADESÁT DEVĚT

- ŠEDESÁT

- PODĚKOVÁNÍ

- O autorce

3

CÍSAŘOVNA

4)GIGI)GRIFFIS)$

Gigi Griffis

THE EMPRESS

The Empress ©/™ Netflix 2022. Used with permission.

Inspired by the Netflix series The Empress.

The Empress is a work of fiction inspired by history. Aside from the

well-known historical figures, historical events and real locales featured in this work, the use of which is not intended to change the fictional nature of the work, all other names, characters, places, dialogue, and incidents are used fictitiously.

Text design by Pauline Neuwirth, Neuwirth & Associates

Cover design by Evan Gaffney

Cover photo © Thomas Schenk

Bird © val_iva / Adobe Stock

Knife engraving © channarongsds / Adobe Stock

Botanical engraving © Olga Korneeva / Adobe Stock

Translation © Světlana Pavlíková, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4900-0

Mým sestrám, pokrevním i těm, jež jsem si za sestry zvolila:

RJ, Natalii, Sarah a také Davidovi.

Na divokých vlnách Severního moře

Milovaný

Ležíš rozprostřen

Pohltila jsem tě kousek po kousku

Pokryta solí a mořskou pěnou

Z DENÍKU VÉVODKYNĚ ALŽBĚTY BAVORSKÉ

1853

ČÁST I

JEDNA

ALŽBĚTINA MATKA BYLA ZDĚŠENÁ A ROZZLOBENÁ. V oblaku šnapsu se jako větrná bouře řítila domem, sukně za ní vlály a volala tak hlasitě, že by probudila mrtvého. „Sisi!“

Alžběta svou přezdívku nenáviděla a její matka to věděla. Bylo to dětské jméno – záminka pro matku, aby s ní mohla jednat jako s dítětem.

„Sisi, kde vězíš?“ Matčin hlas se přiblížil.

Alžběta se schovávala v obývacím pokoji za elegantním, nebesky modrým závěsem sahajícím od stropu až k zemi. Závěs se barevně hodil k sytě modrým přepychovým křeslům, která ladila s nákladnou podlahou z ořechového dřeva, jež odpovídala matčině náročnému vkusu. Ostatní místnosti v domě vypadaly podobně: světle modře vymalované chodby s klenutým stropem, přehozy v odstínech barvy drahokamů, teplé dřevěné podlahy pokryté koberci, vše zdobené vzory vinoucích se květin a úponků vinné révy.

Alžbětina osmiletá sestra Matylda, které přezdívali Spatz – Vrabčák –, vklouzla za závěs spiklenecky k ní. Alžběta se na svou drobnou vzrušenou sestřičku zamračila a přitiskla si prst na ústa. Ale Matyldě se nemuselo říkat, aby byla zticha. Hru na schovávanou před matkou dobře znala. Všichni ji hráli. Pouze Helena nedávno až příliš zvážněla a hrát si přestala.

Při myšlence na sestru Alžběta bezděčně přimhouřila oči. Helena jí zrovna včera udělala přednášku o tom, že už by měla dospět. „Mluvíš jako náš učitel,“ odbyla ji Alžběta, protože nedokázala skrýt své zklamání. A teď s ní Helena už půl dne nemluvila.

„Si-si!“ zakřičela znovu matka a její jméno vyslovovala s důrazem na každé slabice, jako kdyby to Alžbětu mohlo vytáhnout z úkrytu.

Alžběta věděla, že matka po ní chce, aby si nechala udělat účes. Uměla si živě představit, čím stráví další dvě hodiny svého života: Seď klidně, Sisi! Nevrť se, Sisi! Nech nás, abychom ti škubaly hlavou a píchaly tě sponkami, Sisi! Dokonce ani tehdy, když zkoušela matce ve všem vyhovět, nikdy to nebylo dost. Každé nadechnutí znamenalo vrtět sebou. Každé sebemenší cuknutí bylo důvodem k výtce. Alžběta se snažila. Když k nim minule přišel vévoda požádat o její ruku, opravdu se snažila, ale nakonec to dopadlo jako vždycky: matka se rozčílila a vévoda odešel.

Dnes se raději schová.

Alžběta promnula mezi prsty silnou hedvábnou látku závěsu a z otevřeného okna, které měla za zády, ji na šíji polechtal svěží vánek. Toto okno používala při hře na schovávanou všechna tři děvčata – a hodilo se i tehdy, když některá potřebovala rychle zmizet. Ale Alžběta předpokládala, že Helena – když teď ztratila svůj smysl pro dobrodružství – se ke šplhání po mříži dolů do trávy už nesníží. Zvlášť nyní, když se měla provdat za císaře.

Je to ještě daleko horší, uvědomila si Alžběta. Helena nejenže ztratila smysl pro dobrodružství, ale dokonce je i úplně opustí. Sňatek s císařem znamenal, že se přestěhuje do Vídně. A nechá tady Alžbětu s…

„Kde jsi?“ Matčino zvolání zakončilo frustrované zavrčení, které znělo skoro až zvířecky, a zvuk byl tak překvapivý a ozval se tak blízko, až Alžběta nadskočila a Matylda si položila ruku na ústa, aby potlačila zahihňání. Matka zřejmě dokázala vejít do pokoje zcela neslyšně – což byl vzhledem k jejímu běžnému dusotu velký výkon.

Alžběta se opět uklidnila a mrkla na sestru.

„Proboha, Sisi! Vévoda tu bude každou chvíli!“

Vévoda. Matčina obrovská naděje pro Alžbětinu budoucnost a jeden z nejnadutějších lidí na světě. Matka doufala, že se dnes vyjádří, Alžběta doufala, že po cestě spadne z koně.

V pokoji se ozvaly další rychlé kroky. Určitě služka. Helena by se teď nikdy ke spěchu nesnížila.

„Dokonce není ještě ani oblečená? Tak to by nešlo!“ hromovala matka.

Alžběta obrátila oči k nebi. Každou chvíli! Vždyť vévoda byl očekáván až za několik hodin. Ještě je plno času. Usmála se na Matyldu a povytáhla obočí. Ani jedna nebyla oblečená: obě v bílých nočních košilích, naboso, a rozcuchaných vlasů se hřeben dosud vůbec nedotkl.

Sestry si dodaly odvahy a vykoukly zpoza závěsu. Služka držela v rukou Alžbětiny dnešní šaty – okouzlující, plné volánků a zdobené stuhami, avšak naškrobené jako prkno a tak sešněrované, že by snad mohly stát samy od sebe. Možná právě to byla odpověď na strasti dnešního dne: ty šaty by Alžbětu mohly klidně zastoupit. Vévoda by nejspíš ani nepoznal, že v nich není opravdová žena. Ve skutečnosti by to možná považoval za vylepšení.

Sledovaly, jak se matka dramaticky drží za bok a opírá se o ubohou vyčerpanou služebnou, která se snaží podpírat ji i ty samostatně stojící šaty.

Navzdory svému rozčilení vypadala matka v šatech temně zeleného odstínu s hlubokým výstřihem a nabíranými rukávy jako obvykle perfektně. Květinový náhrdelník přitahoval pozornost k jejímu něžnému hrdlu a dokonalé stavbě kostí. Matčiny medově zbarvené vlasy a elegantní rysy tváře ostře kontrastovaly s tmavými kadeřemi a rozpustilými tvářičkami Alžběty a Matyldy. Helena naopak po matce zdědila její jedinečný styl a vznešené pohyby a také si nyní osvojila odpovídající chování.

Alžběta a Matylda cítily, že by se matka mohla každým okamžikem otočit a přistihnout je, tak se vrhly zpátky za závěs. Ale hned, jakmile obě ženy odešly do jiné místnosti, otočila se Alžběta k Matyldě, popadla se za bok a parodovala matku. „Srdce mi krvácí! Z toho dítěte budu mít smrt! Přineste mi trochu pálenky!“

Matylda se chichotala, ruku na puse.

Z dálky bylo slyšet stále ještě matčin pronikavý hlas, tentokrát směřující k Heleně, která si zřejmě zrovna tento nešťastný okamžik vybrala, aby vyšla ze svého pokoje na chodbu. „Nedovolím, aby se věci pokazily – tentokrát ne. Ne na poslední chvíli.“

Ale v tom byla právě ta potíž: vévoda byl špatná volba už od první chvíle, jeho pozornost byla nevítaná ještě před tím, než prošel dveřmi. Ale ať už to Alžběta vysvětlovala jakkoli zdvořile, nikdo ji neposlouchal.

Matylda se zvědavě podívala na sestru. „Matka říká, že tě chce požádat o ruku.“

„No, jen ať si žádá,“ odvětila Alžběta a spiklenecky se k sestře naklonila, „ale já ho nechci.“

Rozpustile se zasmála a prohrábla Matyldě rozcuchané hnědé vlasy. Její sestra vypadala jako Alžběta v jejím věku: orlí nos, bledá pleť, tváře rošťácky zrůžovělé. Jediným rozdílem byly jejich oči: Alžbětiny měly záhadnou barvu, něco mezi modrou a zelenou, Matyldiny jasnou tmavě hnědou jako lesní půda po dešti.

„Ale proč ne?“

Alžběta šťouchla do své sestry a s předstíranou hrůzou zašeptala: „Všimla sis, jak se obléká?“

Při jejich prvním setkání, u velice nepříjemné večeře, měl vévoda vázanku tak nařasenou, že vypadal jako krocan. Mnohem horší byl samozřejmě způsob, jakým během večeře stále mluvil jen o sobě, a nakonec Alžbětě pod stolem položil majetnicky ruku na koleno. Ale tuhle část Matylda vědět nepotřebovala. Jeho úbor si nejmladší vévodkyně určitě zapamatovala.

Matylda při té připomínce protočila panenky.

Pak Alžběta zvážněla a odhrnula sestře pramínek vlasů z tváře: „Nemiluju ho a chci o sobě rozhodovat sama.“

Matylda upřímně kývla, ale než se mohla sestry zeptat na něco dalšího, po štěrkové cestě zarachotil výmluvný zvuk kol kočáru. Alžběta překvapeně zvedla obočí. Myslela si, že matčino kvílení každou chvíli bylo přehnané. Jako obvykle. Ale vévoda doopravdy dorazil – a už sestupoval po schůdcích z kočáru. Alžběta spatřila, jak se jeho postava mihla mezi stromy za oknem na příjezdové cestě. Její předpokládaný snoubenec: bledá pleť, nakroucený knír, ve tváři až směšně samolibý výraz na člověka, který má na hlavě nasazený ten největší klobouk s péry, jaký kdy Alžběta na muži viděla. Sledovala ho, dokud nezmizel za domem.

Obrátila se od okna, vzala sestřin obličejík do rukou a sklonila se tak, aby jí hleděla přímo do zvědavých očí. „Chci muže, který naplní mou duši. Rozumíš tomu?“

Matylda přikývla, pak zavrtěla hlavou a zasmála se.

„Chci to pro tebe taky – jednou.“ Alžběta ji políbila na čelo. Matyldina pleť byla suchá, hřejivá a provoněná medem a čajem, z nichž byla vyrobena jejich mýdla.

„Sisi!“ Matčin hlas se opět přiblížil. Až příliš.

A tak, ještě než ji matka najde a odvede ji za její zkázou, si Alžběta vykasala košili, přehoupla se přes parapet a seskočila do orosené chladné trávy. Když vklouzla za roh domu, zaslechla, jak matka ječí: „Kde je?“

A Matylda, drahá, hodná Matylda, odpověděla smrtelně vážně: „Říkala, že chce muže, který naplní její duši.“

Ano, sestřičko. Alžběta bude mít buď svou velkou lásku, anebo vůbec žádnou. Bylo to její pevné předsevzetí, které nemínila porušit.

DVĚ

FRANTIŠEK MILOVAL NA ŠERMU ÚPLNĚ VŠECHNO: chladný vzduch, který mu svíral hrdlo, jako tětiva luku napjatá ramena, sladkou vůni mokré trávy a způsob, jak se svět zužoval sám do sebe, až zůstalo jen soustředění – pohyby a protipohyby. Jen tehdy cítil, že je ve světě na správném místě, byl si jist sám sebou. Jen tehdy ho neobklopovali lidé, kteří ho žádali, aby zvážil to či ono spojenectví, toho či onoho šlechtice, nebo hezkou dívku, která by byla mírnou, poslušnou císařovnou. Každý od něho něco chtěl a František byl vyčerpaný.

Při šermu na tohle všechno úplně zapomněl a byl – na pár okamžiků – prostě František, Franz. Nikoli císař. Nikoli Habsburk. Nikoli zdroj peněz, podpory, dědiců. Pouze muž s kordem, který prokazuje svůj důvtip a výcvik v královské zahradě – na pozadí spousty vysokých keřů a zářivě bílých kamenných cest. Úplně sám, až na svého soupeře a Thea, osobního komorníka, stojícího stranou.

„Á-ha!“ Jeho protivník vydal triumfální zvuk a vrhl se směrem, kde se František odkryl. Ale jako obvykle bylo odkrytí záměrné. František ránu odrazil a chystal se na odvetu.

„Á-ha pro vás!“ odpověděl a byl si jist, že jeho kord zasáhne cíl.

Ale ne. Jeho soupeř úder lehce vykryl a s vervou opět zaútočil. „Co teď?“ Skrz masku druhého muže se ozval důvěrně známý hlas. „Všechny nemůžeme porazit, nebo ano?“

František sebou překvapeně i podrážděně trhl a ztuhl. Myslel si, že trénuje se šermířským mistrem – nedostatek konverzace byl běžnou součástí jejich poklidné rutiny, neboť ho František již dávno požádal, aby vynechal formality.

Jenže tenhle hlas neměl tichou klidnou kadenci mistra šermu. Na to byl příliš ostrý. Dost ostrý na to, aby mohl patřit jen jeho bratříčkovi: Maxmiliánovi.

Odkdy je Maxi zpátky v paláci? Nejméně spolehlivý Habsburk byl již celé měsíce pryč a dělal si kdovíco s kdovíkým. František ho poslal na průzkumnou misi do Itálie, ale Maxi jako obvykle nedbal na korespondenci, takže se nedalo říci, kde zrovna vlastně je.

František zaťal zuby. Samozřejmě, že ho Maxi přišel provokovat v jedinou chvíli, kdy toužil úplně vypnout. Maxi ho nemůže prostě nechat na pokoji. A dnes, zrovna dnes, František potřeboval svůj klid víc než kdy jindy.

František se vrhl vpřed, téměř proti pravidlům. nohy šly jakoby samy od sebe. Maxi by byl nesnesitelný, kdyby vyhrál. Víc než trénink a dobrá forma bylo teď důležitější vítězství.

Kordy se střetly a oba bratři se propojili ve složitém tanci: dva kroky vpřed, vzad, vzad, vpřed, vzad. František na soupeře tlačil, útočil, málem klopýtl. A pak…

Dostal ho. Nakonec jeho kord zasáhl Maxiho srdce, tupá špička promáčkla látku na bratrově hrudi.

„Zásah.“ František poodstoupil, dýchal těžce a z obličeje si sundal masku.

Maximu poklesla ramena, svou masku odhodil do trávy a rukou si nedbale prohrábl pískově žluté vlasy. Vypadal nevzrušeně a František si přál, aby mohl vypadat tak bezstarostně i on sám. Kdyby František Maxiho tak dobře neznal, myslel by si, že bratrovi prohra nevadí. Ale Maximu na tom záleželo vždy. Jim oběma. Soupeření bylo zdrojem síly mladých mužů. Taková byla víra jejich matky a k tomu je vždycky vedla. Teď už ani jeden nesměl zůstat poražen.

„Nezanedbával jsi trénink, bratře.“ Maxi se smál ústy, ale očima ne. „Vidím, že zvěsti o tvém brzkém skonu byly přehnané.“

„Je hezké, že tě tyto zvěsti a obavy o mé zdraví před tolika měsíci přiměly konečně k návratu.“ Obě repliky vyzněly ostře. František věděl, že si nesmí Maxiho lehkovážnost brát k srdci, byl až příliš známý svou nespolehlivostí. Jenže navzdory všemu se ho to dotklo. František ležel na smrtelné posteli, a jeho bratr neuznal ani za vhodné se vrátit domů.

Maxi odmítavě mávl rukou. „Bohužel mě něco zdrželo, ale ty jsi stejně vstal z popela jako ten zatracený fénix, jak jsem tušil.“

Byla to pravda. Lékaři byli až šokováni, jak rychle se František uzdravil. Bodná rána nožem do krku, a přesto vstal z postele, chodil, cvičil a pracoval dřív, než lékaři předpokládali.

Pravdou bylo, že musel. Kdyby z postele nevstal, psychicky by se zhroutil. Kůži na krku mu sešili, ale bolest v jeho mysli zůstala. Hluk, pach, záblesk světla ho kdykoli mohly znovu poslat na okraj propasti. Denně cítil, jak mu čepel zajíždí do hrdla a jak jeho tělo opouští život, a cítil nenávist, jež vedla ruku, která mu ránu zasadila. Jediným lékem byla neustálá činnost, dokonalá sebekontrola.

František pokrčil rameny a myšlenky odehnal. Právě dnes si nemohl dovolit se k tomu vracet. Doufal, že to vypadá, jako by si jen protáhl tělo. Nechtěl Maxovi dopřát, aby viděl byť jen náznak slabosti.

„Vaše Veličenstvo. Je čas.“

František se obrátil k Theovi – v posledních měsících to byl jeho důvěrník, jediný člověk v paláci, který znal všechna jeho tajemství a smál se jeho vtipům. Vyměnili si spolu jen jedno malé pokývnutí, ale František díky tomu cítil větší jistotu a podporu. Nevěděl, jak by ty dlouhé měsíce bez Thea přežil.

František zabloudil očima za Thea ke vzdálenému paláci. Bílá fasáda v jitřním světle zářila do zlatova, střechy byly kovově nazelenalé; překrásný exteriér však uvnitř ukrýval cosi chladného, drsného. Zaťal pěst.

Maxi ho bedlivě sledoval, a tak František znovu pokrčil rameny a pokusil se usmát, ale vyšel ze cviku, takže výsledek nepůsobil příliš přesvědčivě.

Maxi popadl masku, otočil se a následoval Thea do kopce. František šel těsně za nimi – pomalu, neochotně. Při odchodu ze zahrady se mu rozbušilo srdce a pocítil paniku. Napřáhl ruku a přejel prsty po okvětních plátcích růže. Připomněl si, kde je. Neumíráš, Františku, nejsi v nebezpečí.

Jdeš jen na popravu.

TŘI

ATEĎ SE PRO ZMĚNU HNALA JAKO VĚTRNÁ BOUŘE. Alžběta. Divoká a volná, její kůň Puck nabral rychlost a dal se do cvalu. Noční košile se jí lepila na boky a vlasy jí vlály v rytmu pohybu koně. Ujížděla domýšlivým vévodům, pryč od matek, které se z ní snažily udělat někoho jiného a vtěsnat ji do nějaké škatulky – jako by jí šněrovaly duši do korzetu. Nikdy by nezaprodala samu sebe, nikdy a pro nikoho.

Věděla, že se jednoho dne zamiluje a že ji láska učiní ještě nespoutanější, a ne že ji omezí. Psala o tom básně a její vlastní verše se jí vryly hluboko do duše. Když s Puckem klusali lesem a přeskakovali klikatící se potoky, recitovala si je:

V hlubokých skalnatých roklích

V zátokách ověnčených vinnou révou

Duše vždy hledá

Jen jeho

Jen jeho. Alžběta celým svým srdcem věděla, že až ho uvidí, pozná ho. Její duše překlene propast a ona ho hned rozpozná. Věděla, že to nebude nadutý vévoda, a proto teď odjížděla. Pryč, pryč, pryč. Jako větrná bouře, krupobití, vichřice. Šplhala do kopců a pod ní se do všech stran rozprostíraly nízké keře, vlnila pole a zrcadlila jasná jezera.

Přála si jen, aby směla vzít s sebou do těch kopců Helenu, přivést ji zase zpátky, aby se opět stala sama sebou. Hledaly by borůvky a ostružiny a zmáčely si přitom lemy šatů v rose. Ustlaly by si v noci pod hvězdami. Žily by volně, dýchaly a přestaly se snažit změnit se – k čemu také? Neexistovalo nic, kvůli čemu by stálo za to ztratit sebe samu, ani rozmary jejich matky, dokonce ani císař ne. Tohle řekla Alžběta své sestře minulý týden poté, co Helena na hodině etikety špatně pojmenovala vidličky: „Když tě nemiluje kvůli tobě samotné, tak si tě nezaslouží.“ Kdybys měla být pořád upjatá a perfektní a znát každou vidličku jménem… nedusila by ses v té kleci, do které tě nacpali?

Kromě toho Alžběta slyšela, co se říká. Někdo usiloval o císařův život. Alžbětě se sevřelo srdce při pomyšlení, že i Helena může být v nebezpečí.

Pobídla Pucka k rychlejší jízdě a sevřela pevněji otěže. Byla divoká, nezkrotná jako bouře, jako oheň. Nikdy netoužila stát se tou, kterou z ní chtěla mít její matka: dívkou bez naděje, beze snů, bez lásky. Jednoho dne najde svou velkou lásku a pak budou nezkrotní spolu.

Dnes byl Puck jediný, kdo tomu pocitu rozuměl. Pouze její milovaný kůň ji skutečně znal, věděl, co to je být svobodný. Jak spolu zdolávali kopec, pocítila k němu příliv náklonnosti a zmírnila tempo. Pak stáli na hřebeni, z obou stran strmý skalnatý sráz, slunce jako růžově žlutá koule v dálce.

Zavřela oči a užívala si šimrání slunce na kůži, vůni borovic a sílu Pucka pod sebou. Kdyby se tak mohla cítit celý život – tak živoucí, tak skutečná.

Najednou se ale svět zakymácel. Puck pod ní se prudce vzepjal, Alžběta vyletěla do vzduchu, ale podařilo se jí srovnat tak, aby dopadla na ruce a kolena. Při nárazu na zem zalapala po dechu, v kolenou ji bodala bolest a ona vší silou sevřela v rukou chomáče trávy, jako by ji ta křehká zelená stébla dokázala ukotvit k zemi.

Když vzhlédla, Puck už mizel po stezce dolů z kopce, vyplašený z toho, co ho vyděsilo.

A pak to spatřila: užovka. Tenhle had nebyl jedovatý, ale to Puck nevěděl. Nenáviděl hady stejně jako ona vévody. Oba vždy utečou včas, aby se vyhnuli uštknutí.

„Pucku,“ povzdechla si rezignovaně. Už byl daleko. Ale to nevadí. Důležité je, že se nezranili. Chytí ho a všechno bude v pořádku. A co víc, bude mít výmluvu, proč v době vévodovy návštěvy nebyla v domě.

„Všechno bude dobré,“ opakovala tiše sama k sobě, když šla za ním po stezce směrem dolů z kopce. A tam stál Puck, na kraji rybníka, v jeho kaštanové srsti se odráželo slunce. Jak krásně vypadal. Jak ho milovala.

Ale pak se otočil – a nic nebylo dobré.

1

Když vkročila do otcovy zatemněné ložnice, spal – ale nebyl sám. Ne jedna, ale hned dvě ženy ležely vedle něho a žádná z nich nebyla její matka. Pokoj byl elegantně zařízen, tak jako každý pokoj, kterého se její matka dotkla. Kolem se válely vinné sklenky a prázdné lahve. Když Alžběta vklouzla do temnoty, opatrně překročila šaty, které na sobě měly mít ty dvě ženy – ale rozhodně neměly. Její otec byl vpleten do paží a nohou, ňader a obrysů odhalených stehen. Kopce a zátočiny, které těšily jejího otce, nebyly tytéž, které vyhledávala Alžběta.

Místnost páchla sexem, zatuchlým vínem a kouřem z doutníku. Když Alžběta stanula v nohách postele, mimoděk nakrčila nos, protože zahlédla prsní bradavky třetí ženy, kterou předtím nezpozorovala.

A to byl důvod, proč se Alžběta odmítala vdát kvůli něčemu menšímu než lásce. Nechtěla žít jako její matka a předstírat, že si nevšimla, jak si její manžel zve jiné ženy do jejího vlastního domu. A také nechtěla žít život jako její otec, který neustále hledal útěchu mimo manželství, protože ani jediný den svého života její matku nemiloval.

Nebyl to sex, co jí vadilo. Sama ještě s mužem nebyla, ale otcovo bezohledné chování znamenalo, že o tom věděla dost. Nebyla prudérní; nebála se. Jen nenáviděla způsob, jakým tohle ještě podtrhlo nedostatek lásky mezi jejími rodiči – dva lidé by se měli především milovat navzájem.

Jenže Alžběta dnes ráno neměla čas otálet. Puck byl raněný a času nebylo nazbyt. Navíc nebylo to poprvé, co se se svým otcem setkala v tomto stavu, a také věděla, že to není naposled.

Promluvila do tmy: „Tati? Potřebuji tvou pomoc.“

Vyčerpaně otevřel oči. Jako obvykle byl jeho pohled spíše nestydatý než rozpačitý. Její otec, nemrava.

„Puck je zraněný,“ zašeptala Alžběta.

Její otec neodpověděl – jen se posadil a začal se vyprošťovat ze změti rukou a nohou v posteli. Alžběta se odvrátila. Už viděla dost.

Když se otec přesunul do jejího zorného pole, byl oblečen a měl jak doutník, tak pušku, dvě věci, bez kterých ho bylo vidět jen zřídka. Pokynul jí a vedl ji z domu.

„Co se stalo?“ zeptal se, když už byli venku.

„Má něco s nohou. Podle všeho je to jen povrchové zranění, ale… nechce jít dál.“ Alžbětě se ulevilo, když si uvědomila, že její hlas zní pevně. Jistě.

„Podíváme se.“ Otec zrychlil tempo, pak se ušklíbl, když si uvědomil, jaký je den, a otočil se, aby se podíval na svou prostřední dceru. „Myslel jsem, že se dnes ráno zasnoubíš. Nečekají na tebe tvá matka a vévoda?“

Alžběta na něj pohlédla úkosem.

„Jsem zvědavý, jakou šílenost má ten člověk dneska na sobě.“ Otec na ni pohlédl a zvedl obočí a ona se zasmála, i když trochu smutně. Tatínek byl zvláštní a nestálý spojenec, ale alespoň chápal, jak směšní jsou její nápadníci.

„Mohl bys tomu udělat konec,“ připomněla mu Alžběta. „Mohl bys všechny vévody poslat pryč.“

Mávl odmítavě rukou. „Víš, že tyhle záležitosti jsou věcí tvé matky. Se mnou to nemá nic společného.“ Byla to stejná odpověď jako obvykle. Jistě, otec děti učil jezdit na koni a srdečně se smál jejich dovádění. Ale když na tom záleží, nikdy nezasáhne. Alžběta nevěděla, proč pořád doufá v něco jiného.

Konečně byli na místě. Puck stál před nimi a držel jednu nohu nad zemí. Ztěžka dýchal, hruď se mu chvěla, oči měly divoký výraz. Vypadal mnohem hůř, než si pamatovala. Pohlédla na otce: přimhouřil oči a stiskl rty. Srdce se jí zachvělo. Byla to její chyba. Vzala Pucka ven, aby cítila svobodný vánek na tváři, a teď…

Teď bude kvůli bláznivému vévodovi s nimi oběma konec.

Otec vykročil vpřed a prohlížel si Puckovu nohu.

„Je to zlomené,“ řekl spíš podrážděně než smutně. Puck byl možná Alžbětiným přítelem, ale pro jejího otce to byl jednoduše majetek. Další věcí, která se dala nahradit.

Alžbětě vhrkly slzy do očí, ale otec zavrtěl hlavou. „Má zlomenou nohu, Alžběto. Víš, co děláme, když si kůň zlomí nohu. Nebude moci běhat. Už na něm nemůžeš jezdit.“

Jezdit. To jedině otec v Puckovi viděl: jezdeckého koně; věc, na které se dá jezdit, nic víc.

Když byla Alžběta malá, řekl jí, že koně se zlomenou nohou musí zastřelit, protože zvíře už nemůže žít plnohodnotný život. Ale to byla jen výmluva, pragmatické rozhodnutí obchodníka. Proč by otec měl rozhodovat o tom, jak se Puck cítí ohledně naplnění, ohledně potenciálu svého života?

Otec natáhl pušku a podal ji Alžbětě, byla těžká a ona její tíhu v rukou znala. „Udělej to,“ řekl a pokývl směrem ke koni.

Alžbětu náhle rozrazila zima a ruce se jí začaly třást. Puck byl její kůň, její přítel a její útěcha více než deset let.

„Nemůžu,“ zašeptala.

„Ty jsi to způsobila, tak zaplať.“

Její otec neměl nikdy potíže kohokoli obvinit. Jen jeho vlastní chyby mu nevadily. Alžběta se kousla do rtu.

„Puck není poškozená věc, kterou je možné jen tak vyhodit. Je to můj přítel.“ Věděla, co otec odpoví, ale za Pucka musela bojovat. On za to stál, i když to byla předem ztracená bitva.

„Je to kůň, Alžběto, ne člověk. A ty jsi tady venku ani neměla být.“ Otec si vzal zpátky pušku a namířil ji na Pucka. Její ubohý, drahý, divoký, svobodný Puck.

Alžběta vzala za hlaveň. „Ne, počkej. Vyléčí se to. Vím to.“ Byla to zbytečná prosba, ale musela ji vznést. Kdyby ji řekla hlasitě, možná by jí otec uvěřil. Anebo by prostě zapomněl na tak dlouho, aby Pucka nechali dožít jeho život v útulné stáji a jíst jablka z Alžbětiných rukou.

Otec stál pevně, s nehybným výrazem, Alžbětě vázl v hrudi dech a kradl jí slova. Zdálo se, jako by se čas zpomalil, utichl, zastavil. I ptáci utichali, vánek také – dokonce i příroda držela okamžik ticha pro jejího drahého, milovaného Pucka.

Naposledy popošla k Puckovi, vzala do rukou jeho něžnou tvář, pak mu přitiskla obličej na vršek nosu. Přála si, aby jí mohl číst myšlenky. Je mi to líto, Pucku. Budeš mi chybět.

„Uhni, Alžběto,“ ozvalo se za ní.

Poslechla. A pak se rozplakala.

ČTYŘI

BYLO DOBŘE, ŽE HABSBURSKÁ UNIFORMA BYLA TUHÁ jako brnění, protože František se uvnitř třásl jako list. Zlobil se na sebe, že to nedokáže zastavit. Jedinou jeho nadějí bylo, že si toho nikdo nevšimne. Tuhý límec košile mu dřel o jizvu na krku – stálá připomínka, ale teď aspoň byla zakrytá. A on nedovolí, aby ti parchanti viděli stopy, které na něm zanechali; ani jizvu, ani jeho třes.

František stál ve svém pokoji, obklopen armádou uhlazených sluhů v bílých rukavičkách, kteří ho už celou čtvrthodinu oblékali do jeho příšerné uniformy. Koutkem oka viděl vlevo v zrcadle se zlatým rámem svůj odraz – elegantní, vladařský. Jenže tato místnost mu připadala stejně upjatá jako uniforma; tapeta fádní, tmavě rezavé těžké závěsy nepoddajné. Úžasné, jak tahle místnost dokázala odrážet jeho vlastní rozpoložení.

Jediný člověk, který se v této místnosti cítil ještě nepohodlněji než František, byl nový komorník, který stál v pozoru u zrcadla. Byl ten muž vůbec živý? Vypadal stejně strnule jako vycpaný medvěd v koutě, doručený toho rána s pozdravem od ruského cara – připomínka ještě další věci, kterou po Františkovi chtěli: vojenské podpory.

„Theo, udělej mi laskavost,“ prolomil František ticho.

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo.“

„Zjistěte, jestli ten nový chlap ještě dýchá.“ Navzdory chladnému tónu se Theo tomuto vtipu tiše zasmál a František se cítil o něco lépe.

Zhluboka se nadechl a narovnal si límec. Ten nový chlap vypadal tak trochu jako Maxi – snad to dělaly ty oči, nebo brada – a Františka napadlo, kde je jeho bratr a jestli se matka pokusila přivést na popravu i jeho. Ale Maxi – jak se dalo předpokládat – po jejich zápase zmizel. Františkovi by tohle nikdy neprošlo, ale Maxi byl volný jako pták. Dokonce volnější. Ptáci si stále museli stavět hnízda a krmit mláďata. Maxmiliánovi hnízda postavili jiní, a zatímco František měl podezření, že tam někde venku je pár křičících nemluvňat s očima jeho bratra, Maxi rozhodně nikoho nekrmil.

František zaslechl na chodbě svou matku. Vždycky chodila rázným krokem, což považoval za praktické, když se jako chlapec pokoušel skrýt před svými povinnostmi. Teď měl čas se postavit zpříma.

Hraběnka Esterházyová, oblíbená společnice jeho matky, rychle přeříkala svým chladným, jasným hlasem denní rozvrh. „Po snídani krátká audience s delegací z Čech, po ní si máte vyzkoušet zimní garderobu. Ale nejdřív poprava.“

Vtom se kroky náhle zastavily a František překvapeně zvedl obočí. Jeho matka neměla ve zvyku váhat tváří v tvář popravě. Cítila snad tu úzkost, která mu vězela v srdci?

Ale pak se kroky ozvaly znovu a znechucení v jejím hlase zamířilo na někoho jiného. „Žádná garderoba. Odložte to.“

Jeho matka: arcivévodkyně Žofie Habsburská, pragmatička. Lidé ji nazývali jediným mužem v paláci Hofburg. Bylo to myšleno jako urážka mířená na Františka, ale nikdy mu to nevadilo. Nemýlili se. Byla nejlepším stratégem, měla nejbystřejší mysl v celé Vídni. Vždy věděla přesně, co má dělat, a měla téměř jasnovideckou schopnost vidět nebezpečí, ještě než udeřilo. V den pokusu o atentát varovala dokonce Františka, aby nevycházel. Řekla mu, že panují nepokoje a je v nebezpečí.

Byla to jeho chyba, že neposlechl. A vzal s sebou pouze jediného strážce. Takže, pokud jeho rozhodnutí poslouchat matku vedlo k pomluvám, strpěl to. Tolik jí dlužil.

Otočil se ke dveřím a jeho matka vešla do pokoje. Byla impozantní jako vždy, v černých šatech s vysokým tuhým límečkem. Kolem krku jí visel kříž, což bylo ironické vzhledem k tomu, že šli přihlížet popravě. Jako obvykle zaplnila každý volný centimetr prostoru svou klidnou autoritou.

„Matko.“

Naznačila úklonu a úsměv. „Vaše Veličenstvo.“

Přistoupil k ní, aby jí políbil ruku, a ulevilo se mu, že ta jeho se už netřese.

„Slyšela jsem, že už jsi vzhůru. Spal jsi vůbec, drahý synu?“

Zavrtěl hlavou. Ode dne, kdy ho zranili, nespal nikdy celou noc. Uvažoval, jestli by po popravě mohl, protože věděl, že vrátil úder revoluci, která ho chtěla zabít. Ale nemá cenu tím vším obtěžovat matku; nepochopila by to.

„Vypadáš dokonale, Františku.“ Žofie pokynula ke dveřím. Když vcházeli do dlouhé nablýskané mramorové chodby, srovnal svůj krok s jejím. Jak kráčeli, jejich kroky zněly hlasitě chodbou a ozvěna se odrážela od vysokých stropů.

Jindy se jeho matka občas zastavila, aby obdivovala detaily paláce – portréty jejich předchůdců lemující stěny, složitý dekor na kamenných sloupech – ale dnes ne. Dnes se soustředila jen na dnešní úkol. V chůzi se k němu otočila a vážně na něho pohlédla. „Nebude to příjemné ráno, ale budeš si muset zvyknout.“

František se jí pevně zadíval do očí. „Věřím, že jsou věci, na které si člověk nikdy nezvykne.“

1

O hodinu později už stáli František a jeho matka na náměstí se šibenicí. Pět špinavých mužů s kamennými tvářemi čekalo na hrubé podlaze z prken a za nimi visely smyčky. František hleděl na jejich ruce, nehty černé jako saze a fialové jako švestky, některé z nich chyběly.

Byli takoví už předtím, uvažoval, nebo to udělali dozorci? Měl by si přát, aby odsouzenci trpěli za to, co jejich revoluce způsobila jemu samotnému, jeho rodině, ale místo toho se mu z té představy zvedl žaludek. Neplodí násilí jen další násilí?

„Pohlédni jim do tváře,“ prolomil jeho myšlenky matčin hlas. „Jsou chvíle, kdy vládce musí projevit sílu.“

František se snažil zachovat klidný výraz. Odtrhl pohled od rukou těch mužů a zadíval se jim do obličeje. Pod límcem i pod čapkou mu stékal horký pot, který ho pak studil na krku a na zádech. Vdechoval nosem, vydechoval ústy, ale dýchal stále rychle a srdce mu v hrudi těžce bilo. Opět cítil mravenčení v horním rtu a věděl – i když to nikdo jiný v jeho okolí netušil – že pokud to bude pokračovat, omdlí. Občas se mu to stalo, když ho přepadla vzpomínka na ten den. Zmocnila se ho strnulost, zamlžil se mu zrak a pak – tma. Zatím se to stalo jen tehdy, když byl sám. Bože, prosím, pomyslel si, nedopusť, aby se to přihodilo zrovna teď.

Všude kolem něho lidé pokřikovali a jejich hlasy sílily a slévaly se v nesrozumitelný hluk. Z vší té vřavy se cítil ještě hůř a špatně se mu dýchalo. Jeho matka stojící vedle kývla na velitele policie.

„Oprátky!“ vykřikl velitel a František málem nadskočil. Odsouzencům nasadili kolem krku smyčky.

František si sáhl na klopu a nahmatal jednu medaili. Uchopil ji a vší silou ji sevřel, až se mu ostré zubaté okraje zarývaly do dlaně. Soustřeď se, Františku. Teď jsi tady. Nejsi tam zpátky. Kdyby si tohle říkal stále dokola, snad by mu jednoho dne jeho tělo uvěřilo a přestalo to mravenčení a bolestná cesta zpět do minulosti.

„Byli jste odsouzeni k trestu smrti na základě obvinění z urážky majestátu, pobuřujícího chování, krádeže a velezrady.“ Velitel policie pokračoval: „Pouze Jeho Veličenstvo císař má moc omilostnit ty, kteří byli odsouzeni k smrti.“

František tiskl medaili silněji v dlani, sevřel ji rukou a ostré hrany mu prořízly kůži. Díval se přímo do očí revolucionáře uprostřed. Vůdce hnutí, které se ho pokusilo zabít.

Žádný z těchto mužů nebyl tím, kdo se na něho vrhl s nožem. Ale všichni byli nebezpeční. Plánovali to. Schvalovali to. Byl to protest provedený lidmi zocelenými do podoby zbraně, která měla zasáhnout Habsburky přímo do srdce. Nenávist v lidské podobě.

František mu dál hleděl zpříma do očí.

„Chtějí odsouzení ještě něco říci?“ zeptal se velitel policie a dav ztichl. František slyšel, jak mu v uších buší krev.

„Ty si sedíš ve svém paláci, zatímco my žijeme ve špíně,“ promluvil muž uprostřed. „Nemáme jídlo. Nemáme žádné zásoby. Nemáme, jak získat věci, které potřebujeme. A ty ignoruješ naše utrpení. Ignoruješ svůj lid.“

František přiměl svou tvář, aby zůstala kamenná, vyrovnaná.

„Vaše Veličenstvo,“ dodal muž posměšně, s lehkou úklonou, neohrabaně, s hlavou stále v oprátce. „Můžeš nás zabít, ale nic z toho nebudeš mít. Lid proti vám povstane znovu.“

Davem se zlověstně rozlehlo sborové ano. František se soustředil na svůj dech, na pocit řezání medaile v dlani, na lepkavou krev tam, kde se její okraj příliš zabodl.

Bylo to potvrzení toho, nač chtěl František zapomenout. Stále je v nebezpečí. To říkal ten muž. Další nůž nebo možná tentokrát revolver, meč, sto pěstí od stovky rozhněvaných mužů, jejichž hlasy sílily jako oceán.

Jeho matka si vyměnila pohled s velitelem policie a František poznal, že ji reakce davu překvapila stejně jako jeho. Dav měl být na jejich straně, ale místo toho oslavoval odsouzence.

Muž pokračoval: „Umírám pro lid…“

Dav zaburácel.

Ale pak, uprostřed křiku, uvolnili páku, propast pod šibenicí se otevřela a mužova slova přerušilo prasknutí. František se snažil neucuknout, ale cítil ten zvuk až v páteři, v prstech na nohou a rukou. Dozorci uvolnili postupně ostatní páky a všichni revolucionáři následovali svého vůdce na smrt.

Dav utichl. Vykonavatelé trestu smrti sestoupili z popraviště.

Bylo po všem.

PĚT

PEˇT

NÁDECH, VÝDECH.

Alžběta stála před obývacím pokojem, opakovala si tato slova a snažila se uklidnit přerývaný dech, bolestné bušení srdce. Puck odešel. Její noční košili pokrývaly skvrny od trávy a krev, jak ho držela. Tvář měla ztuhlou od soli zaschlých slz. A za těmito dveřmi čekal směšný muž, který si ji chtěl vzít. Navzdory všemu vstoupila do nového dne s dobrou náladou, jenže teď už byla příliš unavená.

Table of Contents

ČÁST I

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ČÁST II