Obsah

Nebojte se, předmluva nebude dlouhá

Co víme o Japonsku?

Hikikomori

„Tonda je kretén“

Sympatikus a parasympatikus

Útrobní mozek

Obranné mechanismy

Emoce

Frustrace

Proč nadávat22

Zvládání stresu

Jak se vypsat ze stresu

Proč psát haiku

Skrze sedmnáct slabik k japonské kultuře i k sobě

Japonsko – ostrovní země vzbuzující zvědavost

Procházka staletími tradičního Japonska

Pozor na jazyk, i slova mají duši!

O energii

Pojetí krásy v japonské kultuře

„Myšlení srdcem“ a „umění břicha“

Pojetí prostoru v japonské kultuře

Japonský rok

Rituál jako součást každodenního života

Hlavní japonské svátky

Japonsko včera a dnes

Od modliteb kultu šintó k prvním básním haiku

Skokový vývoj sedmnáctislabičné haiku

Haiku jako zformovaný prožitek okamžiku

Jak psát „terapeutické“ básně haiku?

Tři pravidla haiku, z nichž první dvě lze opomenout

Text © Radkin Honzák, Denisa Vostrá, 2022

Cover Illustration © Lucie Vávrová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8390-6

Dostali jste se do maléru a potřebujete co nejvíce prostředků, abyste z něj vyvázli?

V tom případě je tahle knížka pro vás jako dělaná.

Věci se proti vám spikly a lidi se k nim přidali a způsobili vám trampoty?

V tom případě je tahle knížka pro vás jako dělaná.

Podařilo se vám něco dokonale zvorat a potřebujete útěchu?

V tom případě je tahle knížka pro vás jako dělaná.

Jste nejlepší na světě a ostatní jsou buď blbci, strašní blbci, nebo úplní blbci?

V tom případě neztrácejte čas čtením a určete hned, do které kategorie autoři patří.

Nebojte se, předmluva nebude dlouhá

„Neštěstí nechodí po horách, ale po lidech,“ praví přísloví a dodává, že nechodí nikdy samo. Kdo s ním chodívá, není radost, ale spíš jiné emoce. Přísloví nám o tom napoví daleko více. Avšak náš text není sbírkou mudrosloví. „Daremné slovo není přísloví,“ káže František Ladislav Čelakovský, a my budeme nejednou k daremným slovům nabádat. Zato asi opomeneme perlu objevených přísloví „Nezapomeň hrušky v popelu“ s dodatkem „Dříve rozvaž, potom k jednání přistup“. To je i nad moje síly, snad by to vysvětlila teta Kateřina…

Se špatnou situací se lidé vyrovnávají různě. Nemůže mít každý doma tréninkový boxovací pytel. Ten také chyběl v bohaté sbírce ve Výmaru, a tak Goethe, když ho v jeho nejlepších letech – bylo mu čtyřiasedmdesát – devatenáctiletá Ulrika odmítla, napsal tu nejsmutnější báseň z celé své tvorby. Z Šostakovičovy Leningradské symfonie vnímají smutek i zarytí materialisté. Když se zdravotní stav Borise Hybnera zhoršil natolik, že musel dostat stomii, což opravdu není nic příjemného, vymyslel zkratku 100mik a napsal humorně pojaté rady pro kolegy – 100miky. Jaroslav Hašek až do své smrti diktoval Švejka a Heinrich Heine na smrtelné posteli pravil: „Věřím, že mi Bůh odpustí; konečně je to jeho řemeslo.“

Americký novinář Norman Cousins se domluvil s lékaři, že vymění nemocnici za blízký hotel, který byl za polovic peněz a navíc tam uklízečky vztekle nemlátily před šestou ráno kýblem o ústřední topení. Léčil své zřejmě revmatoidní obtíže tak, že si najal zdravotní sestru, která zvládala také promítačku, a sledoval veselohry, nejraději bratrů Marxů. Zval si přátele, aby mu vyprávěli veselé historky, a dělal všechno, aby naplnil svůj život radostí. Ve své knize Anatomie nemoci tohle všechno popisuje a mimo jiné píše, že deset minut hurónského smíchu utlumí bolest na dvě hodiny.

Japonský moderní básník Masaoka Šiki (1867–1902), který od svých jedenadvaceti let trpěl tuberkulózou plic, napsal poslední tři haiku těsně před svou smrtí. Nalezl v této formě možnost otevřeně sdělovat své prožitky, a to mu nejspíš přinášelo úlevu od bolesti. O jeho osobnosti a tvorbě bude řeč později.

Mladý, ale od samého začátku velice úspěšný spisovatel Edouard Louis (* 1992) se v prvotině Skoncovat s Eddym B. (2014) a několika dalších čtenářsky velmi úspěšných knihách vyrovnává s útrapami svého dětství, homofobií, šikanou a dalšími nepříjemnými a zraňujícími zážitky. Svou osobní zkušenost povyšuje do obecné sociální roviny a pomáhá tak mnoha mladým lidem. Jemu samotnému literární sláva pomohla ke smíření s otcem. Přetavit bolest na nadosobně sdělenou skutečnost, to je umění.

V krásné literatuře i v dramatické tvorbě jsou stovky příkladů, jak překonávat překážky, od pohádek po antické tragédie. Někdy jsou tam pomocníci (Jiřík si pomyslel: „Kdyby tu tak byli moji mravenečkové,“ a v tu ránu jich tam byly stovky a posbírali perly), jindy – a to většinou – je na to hrdina sám.

Hrdina je to pravé slovo, z něhož naše knížka vychází. Archetyp hrdiny se táhne epikou od jejího samého začátku. Jeho atributem je jasně popisovaná a zdůrazňovaná silná vůle a na první pohled spíše skrytá, ale o to silnější láska k životu. Pomlácený hrdina vstává – nikoliv proto, aby do něj osud znovu bušil (což je časté), ale aby šel za svým cílem. Nemusí vždy kopat kolem sebe, někdy vlídnost a trpělivost zmůže víc.

Pro mne je hrdinou, kterého obdivuji od svých ještě ne úplně vyzrálých let až dodnes, Jiří Suchý. Když opustil Redutu a nebyl mu dopřán dlouhý pobyt Na Zábradlí, na čas zakotvil Ve Smečkách. Vypuzen odtud, zamířil do pasáže Alfa a za ním dlouhé fronty diváků. Úspěšná scéna v Karlíně byla zatopena povodní. Dnes svá představení provozuje v Dejvicích. Na své cestě nikomu nepodrazil nohy, nikdy nepoklonkoval moci (jeden z mála, který nepodepsal ostudnou Antichartu), nikdy netrpěl nenávistí, závistí ani steskem nad neuskutečněnými možnostmi a nepřízní Osudu. Uzavřen v covidové izolaci natočil s Ajrín Zlámalovou film o armádě, že i v Hollywoodu začali být nejistí.

V každém z nás je skryt archetyp hrdiny, stejně jako kus duše druhého pohlaví, archetyp blázna i moudrého starce. Vlastností všech těchto postav můžeme využít v dobách nouze, ve chvílích, kdy nás Osud skřípne, když přijdou špatné dny. V dobách, kdy nejsou po ruce „moji mravenečkové“, ale naopak nás štípe jiný odporný hmyz,1 hledejme chytrá řešení. „Nesuďte mě podle mých úspěchů, ale podle počtů pádů, po kterých jsem se dokázal znovu postavit na nohy,“ řekl Nelson Mandela, kterému bylo dopřáno zvedat se na nohy opravdu dostatečně.

Je mnoho způsobů, jak se postavit ke špatné životní situaci, v zásadě ale můžeme tyto postoje rozdělit do dvou skupin – na dobré a blbé. Mezi ty blbé patří sebelítost, sebeobviňování, bezmocný vztek a způsob, který jsem si označil výrokem: „Pojďte mě zachraňovat, já nic dělat nebudu.“ Nemám nic proti magii, ale samotné magické praktiky nestačí, zejména u netrénovaných. Moc se mi líbí po internetu tradovaný příběh, jak lékař přinesl domů z jedné superzdravé rodiny oloupanou cibuli, a když ji dal pod mikroskop, viděl na ní viry, které na ni nalezly z okolí, a tak nepůsobily na majitele. Koluje to už roky a přišlo mi to jako návod na řešení všeho několikrát. Neumím si dost dobře představit, jak strkal cibuli pod mikroskop, který navíc musel být elektronový, protože běžným viry vidět nejsou; ani tím nesilnějším.

PŘÍKLAD BLBÉHO ŘEŠENÍ:

Proč máš tak napilno?

Musím ráno vstávat už v sedm.

A co budeš dělat?

Budu si zoufat.

Mnoho lidí uvěří každé blbosti. Kdysi jsem napsal jen tak ze srandy, že očkování zavedl Jan Očko z Vlašimi a v roce 1279 (musel počkat, až Karel IV. umře, protože ten tomu nepřál) použil této metody k ochraně svých stád před nemocí šílených krav. Lid tomu říkal kraviny (latinsky vakcinace od latinského vacca = kráva), to však zůstalo jen ve vědecké literatuře a po vynálezci to nakonec nazvali očkováním. Přišly mi dva dotazy od studentů, zřejmě na úrovni gymnázia, zda smějí uvést tuto skutečnost ve své ročníkové práci, s prosbou o přesnější původní citaci. Tak snadné je nalítnout vytištěné zprávě, protože to přece pochází ze seriózního zdroje...

V psychoterapeutickém výcviku jsem se dozvěděl a sám několikrát vyzkoušel, že když si člověk myslí, že je na konci svých sil, má ještě 80 procent energie k dispozici. Jako psychiatr jsem měl možnost mnohokrát vidět projevy úžasné energie, kterou zřejmě za standardní situace nepotřebujeme. Zátěž je však situace nadstandardní a je dobré vědět o rezervách a umět je mobilizovat.

Vítězslav Nezval, dokud byl ještě básníkem a ne funkcionářem a cenzorem toho nejlepšího, co se zrodilo v české poezii po válce, napsal 52 hořkých balad věčného studenta Roberta Davida. Poslání jedné z nich znělo:

Až budete stát na svahu
až zapadnete do závějí,
složte si tuto přísahu:
pryč se smutkem, pryč s beznadějí!

To by mělo být východiskem k řešení každé svízelné situace.

Přes verše se dostáváme k druhé části, která vás zavede až k vrcholnému japonskému básnickému útvaru – haiku. Proč jsem chtěl do textů, jak se vypsat ze stresu, dostat právě haiku? Je to totiž úžasné cvičení pro mozek, který zaměstnává tak, že trénuje obě hemisféry.

V duši sladkých slov
S pečlivostí ukrytý
Hrot dýky.

Báseň Elišky Zunové2 mnohem lépe, poetičtěji i přesněji vyjadřuje to, co měl na mysli autor nápisu „Tonda je kretén“, který bude uveden za chvilku. Dá to ale víc práce, a než sestavíte sedmnáctislabičný útvar, váš hněv opadne a s ním i stres, který vás připravoval na rvačku. Že to není úplně snadné, dokazuje v téže sbírce Viktoriya Lyubovenko:

Haiku píšu zde
Rým už neleze do úst
Noc už dávno je.

Japanoložka Denisa Vostrá to vysvětlí lépe, mně jde o to, že haiku je útvar, který má sedmnáct slabik, a jeho tvůrce zaměstnává současně levou polovinu mozku tím, že ji nutí neustále počítat slabiky, zatímco pravá dává pozor, aby text měl nějaký smysl. Pak do toho vstupují ještě další pravidla, ale tohle je neuropsychický základ pomoci v nouzi a my dojdeme k tomu, jak je účinný. Haiku není u nás zcela neznámá forma, například Miloň Čepelka (princ Jasoň i Drsoň) vydal několik svých sbírek a rozhodně není sám. Zde malá ukázka jeho tvorby:

Všechno je špatně?
Pozměň úhel pohledu
Všechno je dobře

Poslouchej vodu
jak suverénně zpívá
bez doprovodu

V krůpěji rosy
cvrčkovi zvlhly housle
Neplač a zpívej

Co mě ohromí?
Pokorná jiskra v očích
vprostřed pohromy

Vnímá mě skála
když ji něžně pohladím?
Jistě. Vždyť zpívá

Aby vaše básně haiku měly co nejlepší kvality, předchází jim osvětlení japonské kultury (například proč na rozdíl od Čechů nejsou Japonci skoro nikdy sprostí a nikdy by nikoho neposlali do háje a dál) a japonské estetiky, protože haiku je o citech a pocitech, ke kterým se v Japonsku přistupuje a se kterými se nakládá trochu jinými způsoby, než jsme zvyklí v Evropě.

Co víme o Japonsku?

Protože chceme tento text proložit tím, co já nazývám „japonskou cestou proti stresu“ (ačkoliv spoluautorka tento slogan plně nesdílí), povězme si na začátek, co asi víme o zemi, kde nejvyšším udíleným řádem není Řád bílého lva, ale Řád vycházejícího slunce. Není toho moc.

Japonsko je daleko, je to ostrovní země, ze dvou třetin tvořená horskými sopkami, velice lidnatá a obyvatelé jsou „nahuštěni“ v údolích. V minulosti byla izolovaná od ostatních zemí světa i Asie, aniž se tam příliš mísilo obyvatelstvo. Dlouho byla naprosto uzavřená evropskému světu, občas tam zavítaly holandské obchodní lodi a to bylo vše. Japonsko nikdy nebylo okupováno, a to je snad příčina toho, že se tam obyvatelé nenaučili švindlovat.

Českému povědomí přiblížil Japonsko ještě před válkou Joe Hloucha, jehož romány dnes už několik generací nezná. Pak přišla světová válka a Japonsko se stalo součástí „Osy“ Berlín–Řím–Tokio. Japonští vojáci pro nás byli pověstní svou krutostí a urputností; někteří „válčili“ v jihoasijských džunglích ještě řadu let po roce 1945. Kamikaze je dodnes pojem zařazený do hovorového slovníku. Hirošima se stala symbolem zkázy, jakou je schopen způsobit člověk, a poutním místem kdekoho, kdo se zrovna vydával za spasitele světa.

O japonském způsobu života, o japonské tradici a kultuře a o lidech v této zemi jsme dlouho nevěděli skoro nic. Snad jen to, že dokážou velmi rychle produkovat výrobky nejnovějšího ražení a výtečné kvality. Mimoděčným důkazem jsou slova písně Jiřího Suchého z šedesátých let:

Vídeňský vlny tu
tečou mi do bytu
japonským tranzistorem.

Také se tu šířily bludy o „nacpávačích do vlaků“ a kvetla závist z přesnosti dopravních spojů. Občasní cestovatelé zmiňovali především podřízenost žen a mimořádnou čistotu.

Potom k nám pomalu začala pronikat japonská literatura, až se tu stal – stejně jako doma – fenoménem Haruki Murakami. Pro mě pak to byla japonská poezie. Kdo z autorů je dál v českých knihkupectvích, ponechám na spoluautorce, k jejímuž řemeslu to patří. Než ji ale pustím ke slovu, neodpustím si postřeh, který jsem vyčetl v jednom časopise věnujícím se transkulturální psychiatrii. Je to ale vzpomínka více než deset let stará, takže nevím, zda tam přece jen od té doby nedošlo k posunu.

Prozac je první antidepresivum postavené tak, aby správně zasáhlo některé složky nervových spojení (receptory), a je prvním přípravkem z celé série dalších známých selektivních blokátorů zpětného vychytávání serotoninu (SSRI), III. generace antidepresiv. Mezi tehdy dostupnými léky proti depresi to byla bomba a celý svět je chtěl. Japonsko ne. Farmaceutické firmě není vlastní jen vývoj léků, ale také vyhledávání trhu, a Japonsko se svými 125 miliony duší se jevilo jako rozsáhlý a zajímavý trh. Japonci ale stále výhodnější nabídky Prozacu odmítali. Firma nakonec nabídla vysoce nadstandardní unikátní podmínky, a to, že celý výzkum, od toho základního přes všechny stupně požadované mezinárodními pravidly, provede na vlastní náklady v Japonsku, aby bylo vše transparentní, a Japonci přesto řekli NE! Oficiálně uvedený důvod odmítnutí zněl, že japonské kultuře a japonskému charakteru je naprosto cizí extrovertní, navenek rozjařený americký styl, který Prozac s sebou nese. Japonský charakter je prý vážný až mírně ponurý a západní radovánky odmítá.

Vznikl další nový pojem „techskapismus“ odvozený od eskapismu, což znamená únik, dříve obecnější, dnes zacílený do fantazijní reality. Jde o únik do virtuální reality pomocí technologií, které nabízejí nejrůznější krajiny, hudbu a další zajímavé objekty. Někde jsou tyto postupy využívány jako protistresové, ale stejně jako u jiných únikových cest z bolestné reality (prášky na uklidnění) se techskapismus může stát závislostí.

Z toho, co vím o japonské psychiatrii, je velice přínosná Moritova psychoterapie, jejíž některé prvky využíváme, podobně jako je využila řada západních terapeutických škol a technik,3 a dál mám načteno (nikoliv osobní zkušenost) o specifické psychické poruše hikikomori (výraz znamená „odtržení“) u mladých lidí, která spočívá v naprosté izolaci po dobu delší než šest měsíců,4 někdy až řadu let. Odhadem trpí touto poruchou kolem jednoho milionu lidí. Poprvé byl tento fenomén popsán v sedmdesátých letech minulého století, do té doby přesné zprávy o jeho výskytu nejsou a zdá se, že tato problematika je tabuizována. Pacienti s touhle poruchou se věnují různým ne-společenským aktivitám (sledování TV, hry na počítačích, četba) a vycházejí jen v noci, kdy si také obstarávají své životní potřeby. Podle většiny názorů jde o reakci na vysoké požadavky, které na jedince klade společnost, a obava ze selhání, či dokonce zkušenost v tomto směru. Výskyt není omezen pouze na Japonsko, zde však byl poprvé zaznamenán a popsán. Tamaki Saitó,5 přední japonský badatel věnující se této problematice, je přesvědčený, že je to problém dospívající generace na celém světě, na Západě má ale jinou podobu a označuje se termínem withdrawal (oba výrazy jsou do češtiny překládány jako „odloučení“).

Hikikomori

Hikikomori je japonský termín označující jedince, kteří se z různých důvodů vyhýbají lidské společnosti. Je to podstatné jméno vytvořené spojením dvou původně slovesných výrazů: hiku, tedy „táhnout“ či „odtáhnout se“, a komoru, tedy „zapírat se“, „zavřít se“ či „skrývat se“. V češtině se pro tento fenomén nejčastěji používá termín „odtrhnuvší se“ či „odloučení“.

Podle průzkumů japonského vládního úřadu se už v roce 2010 pohyboval počet hikikomori okolo 700 tisíc a velký nárůst byl zaznamenán během pandemie covidu-19. Podle úřední definice je hikikomori člověk, který se ve svém domově (často jen pokoji v domě svých rodičů) izoluje od lidské společnosti na dobu delší než šest měsíců. Jiný psychopatologický problém tito lidé nemají.

Problémem hikikomori se v Japonsku od konce devadesátých let 20. století zabývá psychiatr Tamaki Saitó (* 1961), který se věnuje odloučení už od osmdesátých let a název hikikomori je jeho vynálezem. Autor vydal knihu Hikikomori. Adolescence bez konce v japonštině poprvé v roce 1998, poté ji dodatečně přepracoval a v předmluvě k poslednímu vydání zdůrazňuje, že se nejedná o specificky japonský fenomén, ale jde o jev rozšířený po celém světě, jen se v důsledku rozličných kultur projevuje jinak než v Japonsku. Na Západě jsou to především mladí bezdomovci.

Většina postižených jsou na počátku introverti. Chlapci, často prvorození, byli hodnoceni jako „hodní“ a dívky jako „nevyžadující mnoho péče“. Většina z nich neměla „rebelující fázi“ během adolescence. Někteří byli výstavním vzorem střední školy, někteří vynikali ve sportu. Není zde jasně definovaná premorbidní osobnost, až na to, že jde o osobnosti nezralé. Co je však nápadné, většinu hikikomori tvoří muži narození v rodinách, kde jsou vysoce vzdělaní rodiče ze střední či vyšší sociální třídy. Často je zde těžce pracující otec, který nemá čas na rodinu, a hyperprotektivní matka. Není výjimkou, že i nejbližší příbuzní patří k workoholikům, a tak podvědomě vyvíjejí na dítě a adolescenta tlak, jako by byl nejcennější hodnotou výkon.

Velmi často je prvním krokem opuštění školy. Jakmile se jedinec ocitne na nějakou dobu ve stavu odloučení, je cesta zpět velmi obtížná. Postižený se uzavírá ve svém pokoji, ve dne spí a v noci je aktivní ve virtuální realitě, občas v tuto dobu vychází, aby nakoupil. Odloučení vede k tenzi v rodině a nezřídka i k projevům agrese a násilí. Někdy se u jedinců v odloučení objevují obsesivně kompulzivní symptomy, někdy strach z lidí (antropofobie). Léčení je pak o to složitější. Trvání odloučení je různě dlouhé, nejdelší, které zmíněný autor poznal, trvalo déle než deset let.

Pro okolí včetně vlastní rodiny se tito mladí lidé jeví jako líní a bez zájmu o práci, a tak velmi často dochází ke konfliktům, které se mohou týkat i anamnestických skutečností. Zajímavé je, že odloučení lidé se nenudí (na rozdíl třeba od Oněgina), přestože pokud nespí, celý den nic nedělají.

Neštěstím je, že v Japonsku neexistují vhodné instituce pro léčbu. Rodiny se proto snaží řešit situaci po svém. Obrátit se lze leda na psychiatra, který ale zaujímá odtažité stanovisko, protože „se nejedná o chorobu“. Další komplikace vychází z toho, že k řešení situace je nezbytné, aby s ní dotyčný jedinec chtěl něco dělat. A metodologický problém vychází ze skutečnosti, že nejde o specifický problém jedince, ale o široce založenou sociální patologii, která ve svých důsledcích postihuje celé rodiny. Psychiatři by mohli být nápomocní, ale dosud se jejich společenství nedopracovalo k žádnému konsensu.

Odloučení není formou osobního „výstřelku“, který odezní. Také s jeho klasifikací jsou problémy, nelze ho považovat za nějaký specifický „syndrom“, jde spíš o syndrom procházející celou společností. Saitó navíc po dobu delší než deset let nemá pocit, že by postižených jedinců ubývalo, naopak jich mírně, ale trvale přibývá.

„Tonda je kretén“

Přestože jde o značně nepřesnou formulaci, navíc napsanou na plotě nebo na zdi, což nejsou optimální média, většina místních čtenářů přibližně stejného věku jako autor se dovtípí, o koho jde a že je to civilizovanější vyřizování účtů než fyzické násilí. Neboť, jak nás poučil Sigmund Freud, kdo první použil místo oštěpu nadávku, je zakladatelem civilizace. V podstatě totéž, jen v opačném gardu, sdělil Clausewitz ve výroku, že válka je pokračováním politiky jinými prostředky. Místo urážek a nadávek v ní létají oštěpy. Dnes už v jiném provedení.

Přesnější vyjádření vztahující se k Tondovi by vyžadovalo upřesnění ve smyslu, že Antonín N. ze třetí B trpí poruchou štítné žlázy způsobené nedostatkem jódu a vyznačující se mimo jiné příznaky a neduhy také slabomyslností. Upřesňující informace ale nemusí být pro autora vždy výhodná, jak se ondyno přesvědčil Vladimír Škutina, když mu výrok „Antonín Novotný je vůl“ zajistil celý rok pobytu v kriminále. 6 Lichokopytníci ani sudokopytníci (například voli, krávy nebo prasata) nejsou připouštěni do slušného výraziva, ostatně lidoopi také ne.

Můžeme říci, že uvedené výroky naznačují, že jde o nepřátelský vztah mezi oběma účastníky tohoto nápisu. Jak osloveným, respektive očerněným, tak autorem výroku. Nepřátelský stav mluví o emoci AGRESE. Ta je jednou z prvních dvou, které se na Zemi objevily. Tou druhou je STRACH a za obě vděčíme dinosaurům.7

Ti se tu zjevili ve čtvrtek odpoledne před 250 miliony let (+/- 35) a měli v hlavě shluk buněk, kterému říkáme jádro. Protože se ten útvar podobal mandli, začali mu dinosauři říkat amygdala (řecky „mandle“) a tím položili základ řečtiny. Amygdala generuje dvě emoce: strach a vztek. Současně umí vydat tři povely: útoč, prchej, ztuhni (u lidí ještě přidává omdli, což se od nich naučili někteří čtyřnozí mazlíčci; dinosauři určitě neomdlí-vali).

Zde je nezbytné trochu předběhnout děj, protože jedině tak se dostaneme k plnému pochopení. Emoce jsou primárně tělesné procesy a u lidí jsou překládány do vědomí jako „pocity“. Strach má nejprve moje tělo, respektive emoční systémy v něm, a teprve za zlomek času si jej uvědomím. Strach tedy nejprve prožíváme, potom si ho uvědomujeme. Když šlápneme na brzdu, teprve za zlomek sekundy si uvědomíme, že jsme to udělali a proč. Totéž platí o vzteku, zejména u lidí s vysokou mírou agresivity, jejichž prvním argumentem je rána pěstí. Někdy je prodleva mezi emočním naladěním s určitým pocitem a uvědoměním delší. Vzpomeňme na lidovou píseň týkající se emoce smutku:

„Když jsem plela len,

nevěděla jsem,

proč mě mé srdéčko bolí,

že mě můj milý vypoví,

nevěděla jsem.“8

Antonio Damasio to vystihl slovy: „Emoce se odehrávají v divadle těla a do divadla vědomí se překládají jako pocity“. Emoce jsou řídicí systémy, které nastavují organismus k nějakému pohybu (odtud je konečně i jejich název; motio je latinsky pohyb). Nevíme, nakolik si dinosauři uvědomovali své jednání, když prchali nebo útočili, ale jednoznačně byli řízeni emocemi. A zde poprvé (budu to opakovat) ujišťuji čtenáře, že jakkoliv rozumní jsme, dokonce tuplovaně rozumní (Homo sapiens sapiens), jsme stále řízeni především emocemi, a nakolik k tomu přidáme racionální složku, je otázka, na niž není vždy jasná odpověď. Jsou to právě emoce, které nás ženou určitým směrem, aniž si to nutně uvědomujeme. Emocionálně je například podmíněn náš zásadní příklon k liberální nebo konzervativní politice; logické argumenty jsou jen oporou našeho přístupu. Dobrá je definice Františka Koukolíka: „Člověk se domnívá, že je racionální tvor, který má emoce. Opak je však pravdou, člověk je emocionální tvor, který občas myslí.“ Navíc myšlenky často omlouvají nebo vysvětlují emocionální rozhodnutí.

Leč ještě pár slov o amygdale a o tom, co vše umí rozpoutat. Patří mezi první útvary, které v mozku pracují, a musí být u všeho. Na samém počátku je to strach ze zcela nové situace po pohodlném parazitování v děloze, ale už v šesti týdnech se objeví hněv, který nemluvně umí dávat zřetelně najevo, když je omezováno v pohybu. (Nechtějte slyšet, co by říkalo, kdyby bylo mluvnětem!) Než se dostaneme k nemluvňatům, vraťme se k dinosaurům a od nich ke složitějším tvorům.

Můžeme si položit na dlaň mandli a vedle jádro lískového oříšku. Mandle je amygdala, to druhé jádro představuje thalamus (řecky „komůrka“, ale co se jeho úlohy týká, nazval bych jej spíš vrátnicí; navíc u nás z lenosti už se většinou píše „talamus“) a jím musí projít všechny vzruchy, které putují do vyšších center. Takže: když ucho slyší nějakou hudbu, rozechvívají se v něm citlivé útvary a ty vysílají signály – ne noty – do thalamu a ten posílá zase svoje signály do vyšších pater, kde v tom nejvyšším jsou zase „přeloženy“ do hudby. Totéž platí o řeči, o zrakových vjemech a o dalších podnětech, které k nám přicházejí skrze smyslové systémy.

Zde si připomeňme, že dinosauři vymřeli po pádu velkého meteoritu, současně ale nezapomeňme, že tu už byli drobní savci, kteří katastrofu přežili a vyvíjeli se dál. Než nás posedne pýcha nad postavením člověka na Zemi, uvědomme si, že co se týče genetické informace, od myši nás dělí pět procent a od šimpanze celá dvě procenta. Mozky savců jsou mnohem dokonalejší, než byly mozky dinosaurů, a generují také podstatně víc emocí.

Strach i vztek mají rychlou dráhu a pomalou dráhu. Rychlá vede od amygdaly přes thalamus do dalšího centra – hypothalamu, který spustí poplachovou reakci stresu. Ta nastavuje organismus k boji nebo útěku. Výrazně nabudí adrenergní sympatický systém, tedy ten, který potřebné funkce aktivuje, a na druhé straně utlumuje systém parasympatický. To jsou dva nervové systémy, které nemůžeme řídit vůlí (dá se k tomu dodat: bohudík) a které ovládají a řídí „mechanismus“ našeho organismu.

Pomalá dráha vede přes „srovnávací systém“, v němž jsou zahrnuty také struktury paměti a který hodnotí situaci a reguluje příslušnou intenzitu poplachu. To znamená, že po některých podnětech, které se v minulosti ukázaly jako málo nebezpečné nebo spíš bezpečné, zajistí, aby organismus nereagoval bouřlivou stresovou reakcí, ale přiměřeně míře ohrožení. Tak se děti přestávají bát cesty do tmavého sklepa a dalších samostatných aktivit. Podstatné je – jak u dětí, tak u dospělých –, že situaci, která se zprvu zdála nebezpečná, už dokázali, a tedy i příště dokážou nějakým způsobem zvládnout, takže při jejím opakování se původní stresory už nejeví tak silné a nebezpečné, a stresová odpověď je tedy méně intenzivní. Parašutista, který skáče podvacáté, je mnohem méně nabuzený než jeho kolega, který se z bezpečí letadla vrhá směrem k zemi poprvé.

Příznivci rychlých drah jsou osobnosti cholerické, příznivci těch pomalých pak flegmatici.

STRES je na jedné straně velice užitečný (doslova „život zachraňující“), na druhé straně nesmírně ENERGETICKY NÁROČNÝ, PŘETĚŽUJÍCÍ NAMÁHANÉ SYSTÉMY a naopak OMEZUJÍCÍ NĚKTERÉ FUNKCE A VRAŽDÍCÍ NEURONY V MOZKU

Stres byl vynalezen pro záchranu života a jeho spouštění v běžných životních situacích je zbytečné, zdraví ohrožující a organismus oslabující.

Japonské panenky voodoo

Osud pomáhá odvážným.
(japonské přísloví)