Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Anne Jacobsová

alias Marie Lamballe

ateliér rosen

modistky z tržní uličky

Ikar

Anne Jacobs alias Marie Lamballe

ATELIER ROSEN

Die Frauen aus der Marktgasse

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket Illustration © by arcangel.com; Ildiko Neer; gettyimages.de: Vincent Besnault; mauritius-images.com: Stephan Schulz

Jacket design © buerosued.de

Translation © 2022 by Zlata Kufnerová

ISBN 978-80-249-4876-8

Kapitola 1

Dopoledne pršelo, ale nyní se obloha nad sídelním městem Kassel vyjasnila a šikmé sluneční paprsky babího léta rozzářily mokré střechy. Děti vyběhly do uliček a brouzdaly se v kalužích. Na Marställerově náměstí začala cvičit skupina kurfiřtových vojáků za hlasitých rozkazů velitele, zatímco majitelé obchodů ve Starém Městě otvírali dveře, aby přilákali zákazníky. V Tržní uličce vyčkával u vchodu do jednoho domu brusič nůžek, až přestane pršet. Nyní opět vykročil ke své kárce a vzápětí se začal ozývat pronikavý zvuk jeho brusu.

Toto hlučné sousedství neměl v Tržní uličce nikdo rád. Lékárník Wild hbitě zavřel vchodové dveře do své lékárny U Slunce a zlatník Weigel hlasitě nadával, že toho lumpa udá na policii, protože mu odhání zákazníky. Také vedle v Ateliéru Rosen, kde se daly ve výkladu obdivovat vyšívané čepce, krajkové límce a vkusně ozdobené dámské klobouky, vládla nespokojenost.

„Okamžitě zavři okno, Babetto!“ vykřikla Charlotta Rosenová na svou zaměstnankyni. „To se nedá vydržet!“

Babetta odložila čepec, který právě zdobila zoubkovanou krajkou, na pracovní stůl a vstala, aby před chvílí otevřené okno opět zavřela. Udělala to proti své vůli a povzdechla si, protože se jí příkaz její chlebodárkyně nelíbil.

„K čemu teda je čerstvej vzduch a slunce?“ brblala si pod nosem. „Přece se dá sedět i ve tmě a dejchat ten pach olejový lampy jako v nejtužší zimě.“

Charlotta Rosenová ten protest přeslechla. Vždyť objemná Babetta šila čepce v Ateliéru Rosen už v době, kdy obchod vedla Charlottina matka. Stále ještě měla šikovné prsty, ale taky pořádnou vyřídilku. Vedle ní u okna, kde bylo nejlepší světlo, seděla útlá Theresa, která se stále tvářila nevrle, a přitom uměla krásně zdobit měšce na peníze perlovými výšivkami. Theresa byla přesvědčená, že je osud zlomyslný a krutý, protože jinak by jí před dvaceti lety nevzal snoubence a nezanechal nemanželského syna.

Při zavřeném okně doléhal do ateliéru pronikavý zvuk brusu už jen tlumeně, což Charlotta Rosenová vnímala jako velkou úlevu. Dózičky a váčky zdobené krajkami vyložila na stůl, nejdražší kousky vrátila do regálu a kriticky se podívala do výlohy. Není načase zase jednou ji obměnit? Ty špičaté čepce byly sice velice hezké, ale žádnou zvláštní reklamu nenadělaly. Bylo by lepší vystavit některý z barevných klobouků, který by přilákal pohledy. Ten žlutý s červenou sametovou stuhou tak elegantně ovinutou kolem střechy, tam svázanou a splývající v třásních dolů? Anebo jeden z modrých klobouků, jehož zvednutá krempa rámuje nositelčinu tvář a je ozdobená volavčím peřím a umělými květinami? Ach, bylo to trápení, že se kasselské dámy poslední dobou tak málo radovaly z nápadné elegance, což samozřejmě souviselo s celkovým zdražováním. Měšťanské ženy si jen zřídkakdy dopřály nový klobouk, neboť náklady na každodenní provoz domácnosti jim spotřebovaly téměř všechny peníze. A skrblila dokonce i šlechta. Ateliér Rosen měl však naštěstí stále ještě řadu věrných zákaznic, jimž i navzdory těm chmurným časům záleželo na kráse a eleganci.

„Kolem třetí hodiny přijde dvorní radová von Ochs na zkoušku,“ připomněla Charlotta svým švadlenám. „Máš ten klobouk už konečně hotový, Thereso? Ukaž mi ho…“

Vzala z pracovního stolu útlý modrý klobouk, na nějž Theresa drobnými neviditelnými stehy právě přišila tmavočervenou sametovou stuhu s několika růžovými kvítky. Práci svých zaměstnankyň Charlotta pečlivě kontrolovala, prověřila stehy a zvedla klobouk do výše, aby zhodnotila ozdobu. Pak spokojeně pokývla.

„Vlastně to pro tu dvorní radovou vypadá příliš mladistvě,“ prohodila s úsměvem. „Jenže ona si to nenechala vymluvit.“

Babetta si neodpustila uštěpačný úšklebek. „Vždyť ona přece prožívá třetí jaro,“ zažertovala škodolibě. „Od tý doby, co je tam v podnájmu ten fešák, mladej poručík, dvorní radová na sebe věší stuhy a krajky, jako by tím mohla zakrýt těch třicet let, co leží mezi ní a tím mladíkem.“

V Ateliéru Rosen se klepům dařilo. Kassel byl jako vesnice, kde každý zná každého, a když se někde něco přihodilo, brzy o tom vědělo celé město. Charlotta Rosenová ponechávala svým ženám volnost a na těch drobných pomluvách a vtipech se ráda podílela také sama. Prospívalo to práci, vždyť dlouhé vysedávání unavuje, zejména v zimě při světle z olejové lampy. Jakmile však do ateliéru vstoupila zákaznice, Babetta i Theresa se tiše a pilně sklonily nad svou prací jako neviňátka, zatímco Charlotta Rosenová s vybranou zdvořilostí a chytrými lichotkami obsluhovala zákaznici.

Theresa, která i přes svou čtyřicítku stále ještě snila o mladém ženichovi, mezitím oznámila, že ten zmíněný poručík pochází z Wetzlaru a jmenuje se Johann Georg von Haynau.

„Je to velice pohledný mladý pán,“ horovala. „Vlasy má černé jako uhel, oči zářivě modré a štíhlou pružnou postavu – skutečná pastva pro oči…“

„Tys s ním snad randila?“ nadhodila posměšně Babetta a obrátila se k oknu, aby snadněji navlékla nit do jehly.

„Proboha, ne!“ vyhrkla zrudlá Theresa. „Viděla jsem ho jen zdáli, vždyť přece doprovázel Reichenbachovou, když jela do Karlových Varů. Přitom jsem taky zaslechla, jak se jmenuje.“

Tak se dostaly k dalšímu předmětu rozhovoru. Hraběnka Reichenbachová byla totiž ta, o níž v Kasselu rádi tlachali. Pocházela z prostých poměrů, vlastně se jmenovala Emilie Örtlöppová, ale kasselskému kurfiřtovi Vilému II. zamotala hlavu tak, že odešel od své zákonné manželky Augusty a začal žít se svou milenkou. Tuto osobu povýšil do šlechtického stavu jako „hraběnku Reichenbachovou“, a ta mu také porodila několik dětí. V Kasselu ji však všichni nesnášeli, protože se chovala povýšeně a každého stavěla do latě. Naproti tomu kurfiřtovu manželku Augustu, která to neustálé ponižování obdivuhodně snášela, Kasselané velice uctívali a milovali.

„Kéž by ta Reichenbachová chtěla zůstat v Karlových Varech! My ji tady nepotřebujeme,“ prohodila Charlotta Rosenová, za což sklidila pochvalný souhlas.

„Je dobře, že se ten její ctižádostivý plán teď hroutí,“ poznamenala Theresa. „Byl by to moc hezký příběh, kdyby si ji kurfiřt nakonec přece jen vzal.“

Kurfiřt Vilém II. odjel s milenkou do Karlových Varů, aby se tam setkal v knížetem Metternichem. Ten měl za příslušný obnos u císaře zařídit, aby hraběnku Reichenbachovou povýšil do knížecího stavu. Pak by se kurfiřt nechal se svou manželkou Augustou rozvést a mohl by se oženit se svou milenkou. V Kasselu však už delší dobu kolovaly zvěsti, že tenhle plán ztroskotal. Metternich dal totiž najevo, že o tento obchod nemá zájem. Poté však všechny Kasselany vyděsila zpráva, že kurfiřt vážně onemocněl.

„Povídá se, že ho trefil šlak,“ smála se Babetta. „Lidi říkají, že leží na smrtelný posteli. Ale nakonec proniklo na veřejnost, že dostal ránu lahví od vína, tou ho praštila do hlavy rozzuřená Reichenbachová. Co k tomu říct?“

„Je to hanebnost,“ povzdechla si ustaraně Theresa, „že si náš kurfiřt a zeměpán tohle nechá líbit od takové osoby.“

„To je pravda,“ ozvala se Charlotta Rosenová. „Veškeré naše neštěstí pochází od té Reichenbachové. Kdyby kurfiřt svorně žil se svou manželkou Augustou, což je chytrá a dobrotivá žena, tak by se nám všem dařilo líp.“

Kurfiřt Vilém II. se skutečně celé měsíce zabýval jen záležitostmi své milenky. Skličující situace obchodu a řemesel v Kasselu ho zajímala stejně málo jako velké zdražování, které postihovalo především chudé lidi. A k naléhavým prosbám měšťanstva, aby se konečně svolalo shromáždění městských stavů a nechala se vypracovat ústava, jak se stalo už v jiných knížectvích, byl hluchý. K prosbám měšťanů se připojila také kufiřtova manželka, jenže právě to kurfiřta mimořádně rozčililo.

„Takoví jsou mužští,“ usoudila Babetta. „Radši vlezou do postele s kdejakou courou, než aby poslouchali chytrou ženskou.“

„Tiše,“ připomněla Charlotta Rosenová s pohledem k výloze, kde si dvě ženy prohlížely vystavené klobouky. Kurfiřtova policie byla všude, a za urážku Reichenbachové by mohl přijít trest.

„Ale co,“ reagovala odmítavě Babetta. „Dokud ten brusič nůžek naproti tak pronikavě vyhrává, v uličce je sotva rozumět i jedinýmu slovu.“

Theresa vstala a hotový klobouk uložila do jedné z krabic, aby ho později Charlotta Rosenová mohla slavnostně vyjmout a nabídnout zákaznici. Pak si protáhla paže a narovnala záda, která ji od neustálého sedění v předklonu trvale bolela.

„Jestlipak je můj Moritz naproti v kuchyni u paní Anny?“ uvažovala. „Přece jen se po něm ještě jednou podívám.“

V kuchyni, která byla za ateliérem, vládla Charlottina matka paní Anna. Už jí bylo hodně přes sedmdesát, ale stále ještě ženám denně chystala obědy a také večeře. Moritz, Theresin nezdárný syn, jí tu a tam pomáhal, ale většinou se potuloval po městě, aby se vyhnul různým příkazům a donáškám, které pro ateliér vykonával. Byl stejně starý jako Charlottina dcera Elisa, která právě odešla, aby doručila klobouk jedné zákaznici v Georgenstrasse.

„Moritz?“ ozval se hlas staré paní z kuchyně. „Ten odešel pro vodu do Renthofu, ale už na něj čekám celou věčnost.“

„Určitě tu hned bude,“ slibovala Theresa, která se darebáctví svého potomka neustále snažila omlouvat.

„Bude tropit lumpárny,“ křikla Babetta do kuchyně. „Nebylo by divu, kdyby mu truhlářův tovaryš napráskal, že dělal voči na jeho nevěstu…“

Theresa zrudlá rozčilením vyběhla z kuchyně, ale na Babettin výrok už nemohla reagovat, protože se v té chvíli ozval zvonek u dveří a do ateliéru vešla dvorní radová von Ochs se svou služebnou.

Dáma mohutně funěla, jednak kvůli své korpulenci, ale taky proto, že šla rychleji, než snese.

„To jsou ale časy! Mon dieu, to je doba!“ zasténala. „Zavři dveře, Greto. Moje milá paní Rosenová, jsem naprosto vyřízená…“

Charlotta Rosenová zákaznici rychle přisunula židli, aby si mohla sednout. Paní von Ochs měla na žlutých šatech široký límec. Nabírané rukávy, které byly právě v módě, činily její vzhled ještě mohutnější. Tvář měla tučnou a momentálně zalitou potem.

„Thereso! Sklenku vody pro paní dvorní radovou!“ přikázala Charlotta Rosenová.

„Ach, kdybyste věděla, paní Rosenová…,“ spustila zákaznice, ale odmlčela se, aby se napila studené vody, kterou jí Theresa okamžitě přinesla. „Venku je ta lůza,“ pokračovala a otírala si čelo vyšívaným kapesníčkem. „Srotili se na náměstí Königsplatz. Vtrhli do obchodu pekaře Weitzela. Všechno tam rozmlátili a chleba odnesli. Ty ženské se vrhly na chleba jako fúrie. Bochníky roztrhaly a hádaly se o ně s velkým křikem. Nebylo to tak, Greto?“

Její služebná, která stála bledá a vyděšená u vchodu, horlivě přikývla. „Tak to bylo, milostivá paní. Myslím, že toho pekaře taky zmlátili…“

„To jsou poměry jako ve Francii, paní Rosenová,“ naříkala dvorní radová. „Když se teď vykládá, že byla v červenci ve Francii zase revoluce a sesadili krále, přechází ten rebelantský duch k nám. Ach, to všechno se může dít, protože náš milovaný kurfiřt a zeměpán není už řadu týdnů v Kasselu!“

Taky Charlotta Rosenová měla obavy, myslela na dceru Elisu, která byla právě ve čtvrti Oberneustadt a přes Königsplatz pravděpodobně musela jít. Jen aby se nedostala mezi ty vzbouřence. To děvče je tak zvědavé a musí strkat nos do všeho, i když tam nemá co pohledávat.

„Uklidněte se, madam,“ jemně požádala svou zákaznici. „Policie ty lidi už brzy rozežene.“

„V to musíme doufat,“ povzdechla si dvorní radová a opět se napila vody. „My se budeme rozhodně vracet kolem Fuldy, abychom se nesetkaly s těmi proletáři, kteří nerespektují lidi z vyšších vrstev. Teď se chci ale podívat na ten nový klobouk, milá paní Rosenová. Jsem tak zvědavá…“

Charlotta Rosenová vyjmula klobouk z krabice a předvedla ho zákaznici ze všech stran. Poukázala na drahý materiál a jemné zpracování, upozornila na podšívku a dvorní radové pomohla ten pěkný kousek nasadit. Theresa musela podržet zrcadlo, aby se zákaznice mohla obdivovat, zatímco Charlotta využila příležitost a prodala dvorní radové dvě vhodné jehlice do klobouku.

„Ten klobouk je vlastně pro můj věk poněkud mladistvý, nemyslíte, milá paní Rosenová?“ prohodila dáma a koketně si posunula pramen vlasů.

„Ale milá milostivá paní!“ odpověděla Charlotta Rosenová naléhavým tónem. „Ten klobouk vám velice sluší. Plně se v něm uplatní vaše bohaté vlasy a barvy zdůrazňují vaši jemnou pleť. Váš manžel, pan dvorní rada, bude nadšený, až vás v něm uvidí.“

Zákaznice se v samolibém úsměvu zatvářila spokojeně.

„Vy jedna lichotnice,“ prohodila s předstíraným nesouhlasem.

„Říkám to s plnou vážností, madam!“

Paní von Ochs vrhla do zrcadla ještě jeden blahosklonný pohled a pak prohlásila, že je velice spokojená. Charlotta Rosenová ani nic jiného neočekávala, vytáhla jehlice, jimiž klobouk předtím připevnila k účesu, a pomohla zákaznici nasadit si pokrývku hlavy, s níž přišla.

Paní von Ochs měla nyní naspěch, aby se vydala na zpáteční cestu. Vytáhla peněženku a zaplatila požadovanou částku, na niž jí Charlotta Rosenová vydala potvrzení. Pak to nově zakoupené umělecké dílo opět zabalily do krabice a předaly Gretě, která navíc nesla ještě tři další balíky. Charlotta Rosenová podržela dvorní radové dveře obchodu.

„Adié, paní Rosenová… Popřejte mi dobrou cestu domů. Ať se u mě zastaví příští týden vaše dcera, mám tam jedny šaty, které potřebují trochu vylepšit…“

„S největším potěšením, paní dvorní radová. Adié, adié. Dojděte domů v pořádku. Nejoddanější pozdravy panu manželovi…“

Charlotta Rosenová se na okamžik zastavila před obchodem, aby se rozhlédla po Elise, její dcera však nebyla nikde vidět a ten otravný brusič nožů stále ještě pracoval, a tak se modistka opět stáhla do svého ateliéru.

„… pan dvorní rada bude nadšený!“ citovala Babetta s chichotem. „Jako kdyby si ten klobouk nechala udělat kvůli němu! To jste tedy pořádně přeháněla, paní Rosenová.“

Charlotta Rosenová však právě neměla náladu na žertování. Nervózně odběhla do kuchyně, kde se Theresa vyptávala staré Anny Rosenové na svého Moritze.

„Kdy odtud odešel?“

„Co já vím?“ rozčilovala se stará paní. „Vyslala jsem ho hned po obědě. Jenže ten kluk si dělá, co chce, a ne to, co by dělat měl.“

„Jen aby se mu nic nestalo!“ bědovala Theresa. „Prý bylo nějaké vzbouření…“

Charlotta Rosenová se musela vrátit, protože zvonek u dveří do obchodu ohlašoval nové zákazníky. Byla to však manželka truhláře Kruga, která přinesla účet svého muže za dva nové regály. Charlotta je nechala vyrobit, aby v nich vystavila noční čepce zdobené krajkami.

„Je to hrůza, paní Rosenová,“ naříkala Krugová, když přepočítávala peníze. „U kostela sv. Martina je kravál. K tomu svatému místu nemají žádný respekt. V cukrárně Jecklius vytloukli všechna okna a u pekaře Wulfa je rvačka, protože on se jim se dvěma sousedy postavil. Jen aby ta tlupa nepřitáhla sem do Tržní uličky…“

„Proboha,“ zasténala Charlotta Rosenová. „Neviděla jste náhodou mou dceru? Nesla klobouky do Oberneustadtu.“

Truhlářová svraštila čelo a odpověděla, že to je možné. „U kostela stála jedna slečna, ta byla podobná vaší dceři. Ale já jsem ji jen letmo zahlédla, jak jsem spěchala kolem, rozhodně jsem se tam nechtěla dlouho zdržovat.“

Truhlářová zasunula peníze do měšce, popřála hezký večer a vyběhla na Tržní uličku. Tam si brusič nůžek právě sbalil náčiní na kárku a zmizel s ní v postranní ulici. Znepokojená Charlotta Rosenová vyšla před svůj obchod. Theresa ji následovala, a dokonce i Babetta opustila své pracovní místo, aby se podívala, co se to venku děje.

„Tady!“ vykřikla Theresa s napřaženou rukou. „Tady přicházejí! Bůh nám buď milostiv. Už jsou u Hartwigova obchodu, a tak co nevidět budou tady!“

Byl vidět dav rozčilených lidí. Ženy v roztrhaných šatech vnikaly do obchodů, jejichž majitelé se jim v tom snažili zabránit, řinčela rozbitá okna, ozývaly se nadávky i nářek poškozených. Truhlářský mistr Krug se ozbrojil klackem a vyrazil na dva muže, kteří mu sebrali truhlu. Pak náhle vyběhla z Grabenstrasse skupina kurfiřtových vojáků a s tasenými šavlemi se vrhla na rozjitřené lidi. Jinak klidným Starým Městem se nyní rozléhal bojový křik, nářek, zuřivý řev a mezi tím rozkazy důstojníků.

„Proč vy ženské stojíte tady na ulici?“ volal na ženy z ateliéru soused, zlatník Weigel. „Utíkejte do domu a zabarikádujte si dveře.“

Charlotta Rosenová byla rozčilením celá ztuhlá, ale přesto tu dobrou radu poslechla a spěchala dovnitř. Rychle zakryla výlohu, pak popadla za ruku zoufalou Theresu, která chtěla běžet ven a hledat svého Moritze, vtáhla ji do ateliéru a zavřela dveře.

Uvnitř bylo nyní pochmurno, troška světla do místnosti pronikala jen čtyřmi skleněnými vložkami ve dveřích a štěrbinami v okenicích. Babetta rozsvítila olejovou lampu. V tom kouřícím chabém světle stály tři sklíčené ženy pospolu a naslouchaly zvukům zvenčí. Chvíli se zdálo, že se hluk blíží, pak opět doufaly, že se křik vzdaluje. Náhle zaslechly silný dupot, to mnoho lidí právě prchalo kolem ateliéru směrem na Tržní náměstí a dolů k řece Fuldě. Hned poté někdo zabušil na dveře ateliéru.

„Otevřete! Jménem mírumilovného měšťanstva!“

Tento požadavek byl zdůrazňován mnoha údery kovovým předmětem – pravděpodobně rukojetí šavle. Charlottě Rosenové nezbývalo než dveře otevřít. Dva muži v tmavomodrých uniformních blůzách a všedních kalhotách vstoupili bez pozvání do ateliéru a rozhlíželi se. Byli to členové nově založené „měšťanské gardy“, která si dala za úkol nedopustit ve městě žádné povstání. Jedním z těch dvou byl právnický čekatel Kranz, toho druhého Charlotta neznala.

„Vnikl sem někdo?“ zeptal se jeden z nich.

„Ne že bych snad o tom věděla…,“ odpověděla vyděšená bledá Charlotta.

„Rebelové se snaží schovávat v domech. Pod trestem je zakázáno poskytovat jim přístřeší!“

„To taky nemám v úmyslu, pane Kranzi.“

„Pak tedy zavřete dveře a chovejte se klidně!“

Zvenčí dolehl hlasitý rozkaz a oba muži se vyřítili ven. Charlotta Rosenová se odvážila krátce vyhlédnout na ulici a uviděla skupinu kurfiřtových vojáků, kteří odváděli dvě osoby. Byli to starší muži vypadající jako tovární dělníci. Jeden z nich kulhal, druhému tekla krev z nosu. Naproti v Grabengasse, kde vojáci zřejmě prohledávali domy, se ozýval povyk a hlasité nadávky. Chvatně zavřela dveře a otočila klíčem.

„Nezamykej, matko,“ ozvalo se jí za zády. „Moritz je ještě někde venku.“

„Eliso! Proboha! Kdes byla tak dlouho?“

Dcera přelezla zahradní zídku a proplížila se do domu zadním vchodem do kuchyně. Charlotta své dítě objala s velkou úlevou, vzápětí však zjistila, že má Elisa u šatů roztržený rukáv.

„Jak to vypadáš?“ vykřikla rozhněvaně. „Rozcuchané vlasy, potrhané šaty. Ukaž mi boty. Dočista mokré a špinavé! Ach Eliso! Jak často jsem ti říkala, že se nesmíš nikde zdržovat, ale jít svou cestou rovnou domů…“

Dostrkala dívku z ateliéru do kuchyně, kde Anna, jíž se události nijak zvlášť nedotkly, právě krájela chléb k večeři. Obě švadleny přišly za nimi. Pracovat se dnes dost dobře nedalo, ten hluk v ulicích je příliš znepokojoval.

Elisa odložila slaměný klobouk zdobený květinami, protřásla si bujné tmavé kadeře, lhostejně se podívala na roztržený rukáv a zula si mokré boty, aby je dala uschnout ke kamnům. Přitom vzrušeně vyprávěla, co všechno cestou domů od zákaznice zažila.

„Na náměstí Königsplatz to začalo. Tam se sešla spousta lidí před Weitzelovým pekařstvím. Nadávali, hrozili pěstmi, byly tam taky ženy s dětmi, které hlasitě pokřikovaly, že mají hlad…“

„A proč jsi nešla svou cestou?“ skočila jí matka do řeči.

Elisa byla příliš rozčilená, aby na tu otázku reagovala. Na rozdíl od své matky to byla čilá bytost, sledovala všechno kolem sebe a podílela se na všem, co viděla. Jestliže matka díky své chytrosti uměla obratně jednat se svými zákaznicemi, Elisa měla nadání získávat si všechny lidi svou přirozenou veselou bytostí.

„Byly tam dvě malé holčičky, máti,“ vysvětlovala vzrušeně. „Dostaly se mezi ty vzbouřence, kde jedna z nich upadla a rozbila si koleno. Já jsem ji proto dotáhla do jednoho výklenku v kostelní zdi a koleno jí obvázala svým kapesníkem…“

„Snad ne jedním z těch batistových, na nichž jsme ti vyšily tvůj monogram?“ rozčilila se Charlotta.

„A pak jsem uviděla Moritze,“ pokračovala Elisa nevzrušeně. „Byl tam mezi vzbouřenci. Běžela jsem tedy k němu a popadla ho za ruku, jenže on se mi vytrhl a vrazil s ostatními do té pekárny…“

„Proboha?“ zaúpěla Theresa, když to zaslechla. „A co se pak stalo? Kam můj Moritz utekl?“

„Kam?“ zasáhla do rozhovoru Babetta. „Utekl rovnou do kriminálu. Vždyť byl při tom, když zmlátili pekaře!“

„A i kdyby!“ vykřikla vášnivě Elisa. „Ti lidi měli pravdu. Ten pekař tak zdražil chleba, že si ho chudí nemůžou dovolit. Měli hlad, proto byli tak rozzuření. Byly tam ženy a malé děti, ty měly ručky tenké jako větvičky…“

„A to je důvod k takové vzpouře?“ rozčilila se Charlotta. „Jsme snad ve Francii, kde ubohý král kvůli pár chlebům přišel o hlavu? Ne, tady v Kasselu pod naším dobrým zeměpánem žádné revolucionáře nestrpíme. Jemu brání v plnění povinností jen ta hraběnka Reichenbachová…“

Dcera rozhořčeně zavrtěla hlavou. „Takže to všechno má být pořád vina jen té Reichenbachové?“ vykřikla. „A co kurfiřt? Vilém II.? Je to náš zeměpán, nebo jen kašpar své milenky? Kdyby měl v sobě aspoň kousíček lásky k svým poddaným a pečoval o ně, už by proti té nouzi dávno něco udělal!“

„To děvče má pravdu!“ potvrdila Babetta. „Máš chytrou dceru, Charlotto Rosenová.“

„Jen držte spolu, ať se všechny dostaneme před soudce,“ zaúpěla Charlotta.

Vzlykající Theresa běžela k zadním dveřím, aby pro svého Moritze rozsvítila lucernu, neboť se mezitím setmělo. Jen stará Anna zůstávala klidná, protože si vážnost situace nepřipouštěla.

„Chcete tady postávat a lelkovat, nebo se konečně navečeříme?“ zeptala se zlostně.

Ukázalo se, že to byl dobrý nápad, a tak ženy společně usedly ke stolu. Chleba s tvarohem však ten večer s chutí jedly jen Anna s Babettou, ostatní spolkly sotva jedno sousto a stále ustaraně poslouchaly křik a rámus doléhající zvenčí. Neklid ve městě trval až hluboko do noci. Teprve když hlásný z kostela sv. Martina zatroubil k půlnoci a ponocný opět všechno obešel, ženy se rozhodly jít spát. Jen Theresa zůstala v kuchyni a nevzdávala se naděje, že Moritz během noci přece jen přijde. Až do rána se však neobjevil.

Kapitola 2

Následující ráno Elisa procitla jako první. Tiše, aby nevzbudila vedle spící matku, vstala, otevřela okno a vyhlédla dolů na ulici. Tam byly stopy nočních bojů ještě výrazně vidět. Před Weissovým obchodem ležel rozbitý vozík, vzadu u krejčovského mistra Holzapfela byla rozbitá výloha a hned vedle před lékárnou U Slunce ležela na šedé dlažbě vojenská čepice z černé plsti. Byly tam taky střepiny, kousky hliněných hrnců a všude spousta rozházených odpadků. Georg, čtrnáctiletý syn zlatníka Weigela, právě vyšel rozmrzelý z domu s koštětem v ruce. Otec mu totiž nařídil, aby na ulici uklidil.

„Dobré jitro, slečno Eliso,“ zavolal nahoru. „Už tak brzy čilá?“

„Dobré, dobré, Schorschi! Já jsem pořád čilá, to přece víš,“ odpověděla se smíchem.

„Tak mi můžeš pomoct uklízet,“ navrhl s mrknutím.

„To si musím ještě rozmyslet…,“ zasmála se žertovně.

Uvnitř se právě probudila matka, posadila se na posteli a sundala z hlavy noční čepec.

„S kým to tam už zase tlacháš?“ vyhubovala dceři. „Ještě ke všemu v noční košili. Zavři to okno, bude mi zima.“

„Ano, matko…“

Charlotta Rosenová vstala z postele, nalila si trochu vody do mísy, aby si umyla obličej a ruce a taky si vyčistila zuby, než se oblékne. Naproti už chodila ve své komoře rovněž babička Anna; bylo slyšet, jak otvírá šatník a bere si čistou košili. Mezi babiččinou komorou a místností, kde spala Elisa se svou matkou, byl obývací pokoj: hezká místnost, na niž byla Charlotta velice pyšná. Stěny zdobily tapety s květinami, na nich visely různé zarámované ocelorytiny, tmavomodré záclony na oknech měly vetkané zlaté lilie. Sedací souprava a stolek s ohýbanými nohami byly z Francie stejně jako malý dámský psací stolek, na němž stála váza s umělými květinami. Ty věci Charlotta získala výhodně, když před sedmnácti lety z Kasselu odtáhli Francouzi a do hlavního města se vrátil kurfiřt Fridrich Vilém, otec současného regenta. Kasselané byli tenkrát rádi, že Vestfálské království, které založil císař Napoleon, skončilo. V té době už nikdo nechtěl mít „francouzské krámy“ doma, a tak byly ty věci levné. Nyní se však mnozí kvůli tomu rozčilovali a chytré modistce, která měla štěstí a přišla tak k cennému nábytku, záviděli.

Elisa tím skvostně zařízeným pokojem, který matka střežila jako oko v hlavě a kam se smělo vejít jen o svátcích nebo když přišla významná návštěva, už tolik nadšená nebyla. To neustálé napomínání nenáviděla už jako dítě.

„Neopírej se o ten stůl! S tou choulostivou poduškou zacházej opatrně! Neopírej se o tapety!“

K čemu takový krásný pokoj vlastně byl, když se sotva používal? V zimě se tu topilo jen zřídka, vždyť kouř z kamen by škodil tapetám, a protože se i v létě sotva větralo, zatuchle to tu páchlo. Jenže matka teď všechno francouzské milovala, což souviselo s Elisiným otcem, který působil na dvoře krále Jérôma. Více o něm matka nevyprávěla, jen že to byl hezký statný muž, který se jmenoval „Chevalier du Croix Blanc“, a s modistkou Charlottou Rosenovou by se byl oženil, kdyby ho válka nevyhnala z Kasselu. Tak Elisa v roce 1810 přišla na svět bez otce. Nebyla však jediným nemanželským dítětem, které francouzské období ve městě zanechalo – bylo jich několik, neboť mravy na dvoře krále Jérôma, nejmladšího bratra velkého Napoleona, byly vskutku uvolněné, a právě tak se jeho vojáci chytali každé sukně. O tom by mohla leccos vyprávět taky chudák Theresa, ta však byla v tomto ohledu stejně málomluvná jako její chlebodárkyně Charlotta Rosenová.

V kuchyni našly Theresu vedle zděných kamen, kde seděla na bobku a tvrdě spala. Když Anna v kamnech hrábla pohrabáčem, aby rozdmýchala oheň, Theresa se probudila a zděšeně se rozhlížela kolem.

„Přišel?“ zeptala se chraptivě.

„Nahoře ve svém pokojíku není,“ odpověděla Babetta, která právě vstoupila do kuchyně. „Postel je netknutá a obě vědra na vodu – pokud vidím – taky nejsou zpátky v kuchyni.“

„Ach bože!“ naříkala Theresa. „Něco se mu muselo stát. Cítím to. Můj Moritz nebyl ještě nikdy v noci pryč.“

„Schoval se někde u kamarádů,“ konejšila ji Charlotta. „Teď vstaň a uprav se – chceme snídat.“

Elise bylo vzlykající Theresy líto. Taky ona měla o Moritze starost, i přes ty jeho vylomeniny ho měla ráda. Jak jen může být její matka tak klidná? Moc dobře přece ví, že Moritz je ten, který si stále znovu působí nepříjemnosti.

„Už není v domě skoro žádná voda,“ prohodila s pohledem na zbytek v soudku. „Zaběhnu ke studni a jeden kbelík přinesu, ať nám babička může uvařit kávu.“

Studna byla v příkopě, tam se pro vodu scházeli ženy a učedníci, jichž se mohla zeptat na Moritze. Matka však její záměr prokoukla a zavrtěla hlavou.

„Abys u studny hodinu stála a klábosila, to ne. Ten zbytek vody na ranní kávu postačí, a pak může Theresa pro mě za mě pro vodu dojít sama a na Moritze se poptat.“

Vodovod měli v Kasselu jen lidé v zámku a pár vyvolených, všichni ostatní si museli vodu donášet v kbelících a džbánech z veřejné studně. Ženy rychle zhltly snídani, nevěděly, co ten den přinese. Co by asi řekl kurfiřt včerejší vzpouře, kdyby se vrátil? Zcela určitě by následovaly tresty – kasselská policie jimi byla proslulá, v takových a podobných případech zasahovala tvrdě.

Po snídani, která sestávala z kávy, chleba s máslem a troškou marmelády, poslala Charlotta Babettu ven, aby se podívala na ulici, zatímco Theresa spěchala s posledním kbelíkem, který v kuchyni zůstal, ke studni. Protože Elisa nyní osaměla, matka tuto příležitost využila k tomu, aby dceři vyčinila.

„Takhle to s tebou dál nejde, Eliso,“ začala, zatímco si ze zásuvky stolu vzala seznam zakázek. „Při každé donášce zákaznicím couráš po městě, s kdekým žvaníš a vracíš se příliš pozdě. Ještě horší je to, když navštívíš zákaznici, abys jí poradila. To pak na tebe často čekám celý den, než se objevíš v ateliéru. Chybí ti kázeň a pevná vůle našemu povolání prospívat…“

Tohle kázání Elisa znala už nazpaměť, protože je slýchala často. Prý je škoda jejího velkého talentu, její nápady by všude chválili. Mnoho zákaznic – především těch mladších – chtělo být obslouženo výhradně slečnou Rosenovou. To matku sice poněkud uráželo, ale na druhé straně taky těšilo. Nešťastné však bylo, že Elisa svým nadáním lehkomyslně plýtvala.

„Celé hodiny tady sedíš, abys ozdobila pro pekařovu ženu klobouk, který by se hodil pro nějakou šlechtičnu. To se nevyplatí, Eliso. Našimi zákazníky jsou především šlechtické rodiny v Kasselu, jen ty mohou dobře zaplatit. A za slušnou cenu mají taky dostat vynikající klobouky a čepce. Takové, které se od klobouků pro nějakou pekařku výrazně odlišují. Pochopilas to, Eliso?“

„Ale paní Wirtová je mladá, velice hezká a taky příjemná. To jí mám udělat ošklivý klobouk jen proto, že je to žena pekaře?“

„Ošklivé klobouky my nikdy neděláme!“ rozčilila se matka. „My vyrábíme klobouky velkolepé, hezké a milé. Záleží na měšci a stavu. Konečně se to musíš naučit, děvče!“

Na závěr si Elisa ještě vyslechla, že by stále neměla běhat do půjčovny knih, protože noční čtení ničí oči. Místo toho by měla spíš vymýšlet pár hezkých výroků pro reklamní leták, který by se mohl dávat zákaznicím. Na trefné výroky a příjemné formulace má přece nadání. Také tím by mohla přispívat k rozkvětu ateliéru, místo aby po nocích četla romány, které její mladou mysl leda tak zkazí. Elisa ke všem těm napomenutím oddaně přikývla a pouze čekala, že na závěr jí matka jako obvykle poradí, aby se od Moritze držela dál, protože ten má v hlavě jen plané řeči a není pro ni žádným partnerem. Právě když matka otvírala ústa, aby těmito slovy kázání zakončila, u dveří se naštěstí ozval zvonek, a tak musela zmlknout.

Vešla dívka, na níž bylo vidět, že je to služebná, ale podle oblečení se zdálo, že pochází ze zámožného domu. Zdvořile se před Elisinou matkou uklonila, popřála dobré jitro a vyřídila jí vzkaz:

„Má paní, paní von Schönhoff, potřebuje modistku. Prosí proto paní Rosenovou, kterou jí vřele doporučili známí, aby přišla dnes dopoledne kolem desáté do Carlstrasse číslo třiadvacet.“

Šlechtická rodina von Schönhoff dosud nepatřila k zákazníkům ateliéru. Proto tato objednávka Charlottu Rosenovou velice potěšila.

„Řekni své paní, že má dcera Elisa, která se v tomto řemesle vyzná líp než kterákoli jiná ve městě, se u vás v deset hodin ohlásí.“

Zatímco matka mluvila, dívka si se zájmem prohlížela výlohu ateliéru, načež se opět uklonila, poděkovala a slíbila, že vše vyřídí. Charlotta Rosenová poté okamžitě začala svou dceru na tuto důležitou zákaznici připravovat. Měla si obléknout bleděmodré šaty, k tomu sametový klobouček s květinami, vzít si krajkový límec a přes ramena bílý vyšívaný pléd. Vlasy si po stranách hezky nakroutit – naštěstí měla přirozené vlny, které si mohla vhodně upravit. Charlotta Rosenová svou dceru spokojeně pozorovala a připomněla jí – už kvůli včerejším ošklivým událostem –, aby šla přímou cestou, nezacházela k půjčovně knih ani netlachala s kamarádkami.

Kromě toho pokládala za svou povinnost informovat Elisu o rodině Schönhoffových. „Pan von Schönhoff býval dřív plukovníkem u kurfiřtských husarů, ale protože respektoval víc kurfiřtovu manželku Augustu než hraběnku Reichenbachovou, upadl u kurfiřta v nemilost a před několika lety odešel. Od té doby žije celá jeho rodina v ústraní. Svého jediného syna, Ernsta Philippa von Schönhoff, ztratili za Napoleona, když s kurfiřtskými vojáky odtáhl do Ruska a nevrátil se. Myslím, že jim zůstala jen dcera. Ta musí být ještě svobodná.“

Elisa poslouchala jen napůl ucha. Jednak poměry v té rodině znala, a kromě toho zahlédla venku na ulici Theresu, která tam stála s Babettou a opět plakala.

„Díky, matko,“ řekla a popadla okrouhlou krabici, v níž byly různé krajkové límce, prýmky, rukavice, dózičky a vyšívané měšce, které mohla nabízet zákazníkům.

„Vrátím se včas.“

Venku na ulici sousedé uklízeli pozůstatky včerejších nepokojů. Všude se sklízelo, smetaly se střepiny. Lidé spolu postávali a rozčileně hovořili o „pekařském večeru“, jak tu vzpouru mezitím nazvali.

„Neříkala jsem to snad?“ prohodila Babetta nelítostně, když k ní a Therese zvědavě přistoupila Elisa. „Toho Moritze zavřeli do lapáku. Švec Blitz z Wildermannsgasse to viděl. To je pro toho flákače poučení. Teď už přestaň brečet, Thereso! A radši odnes ten kbelík do kuchyně…“

Elisa se něčeho podobného obávala. Ach, chudák Moritz! Objala plačící Theresu a pošeptala jí: „Uklidni se, Thereso, on určitě neudělal nic špatného, zase ho pustí. Možná už dnes…“

„Ty tomu opravdu věříš, Eliso?“ vzlykla Theresa už trochu klidnější.

„Jsem si naprosto jistá.“

S tím odešla, protože se ve výloze objevila matčina tvář, která ty povídající si ženy přísně sledovala. Elisa proběhla po Grabengasse dolů k zámku, kde ten den drželo hlídku nezvyklé množství vojáků, třebaže se kurfiřt stále ještě nevrátil. Ve Steinwegu a na působivě velkém pravoúhlém náměstí Friedrichsplatz bylo hodně lidí postávajících ve skupinkách, kteří rozčileně debatovali, až se jim kouřilo od úst. Byli mezi nimi také někteří muži z měšťanské gardy. Pokoušeli se ty rozhněvané lidi ukonejšit, což se jim však dařilo jen částečně.

„Pověsit, všechny najednou!“ vykřikoval jeden dobře živený muž, v němž Elisa teprve po chvíli poznala pekaře Weitzela, protože dostal ránu do tváře. „Postavit do řady a popravit. Šmik šmik!“

Elisy se při tom křiku zmocnil strach a úzkost. Přece toho chudáka Moritze nepopraví? Je to sice darebák, ale žádný zločinec. A vůbec, ten tlustý pekař je sám vinen – nemusel chleba prodávat tak draho, chamtivec jeden. Vzpomněla si, jak Therese napovídala, že Moritze pustí možná už dnes. Ale co když to dopadne jinak? Proboha, co by jen mohla udělat, aby těm dvěma pomohla?

Zůstala stát a rozhlédla se po oživeném náměstí, které zalévalo dopolední slunce. Přelétla pohledem řadu výstavných kurfiřtských budov, které Kassel zdůrazňovaly jako rezidenční město: bílé a červené paláce a muzeum Fridericianum. Nahoře na Königstrasse stála opera, v níž působil kapelník Louis Spohr, a hned vedle – velitelství.

Z hodin na kostele sv. Martina zaznělo deset úderů. Elisa se zhluboka nadechla, to rozhodnutí pro ni nebylo snadné. Ale na adresu v Carlstrasse je přece jen pár kroků, určitě to nebude žádná katastrofa, pokud tam přijde o pár minut později. Energicky prošla mezi lidmi shromážděnými na náměstí k šedé budově velitelství. Snad je možné dozvědět se něco o tom ubohém chlapci, kterého včera zatkli. Možná by Moritzovi mohla prospět dokonce jen dobrým slovem. Prostě se o to pokusí, dluží to Therese.

Před velitelstvím drželo stráž mnoho vojáků tvářících se tak odmítavě, že její odvaha opět poklesla. Váhavě se zastavila, přemýšlela, co má udělat, pak odhodlaně přistoupila k jednomu ze strážných a oslovila ho: „Promiňte, pane vojáku. Smím se vás na něco zeptat?“

Oslovený byl středního věku, měl odulý zarudlý obličej s jizvou na levé tváři. Po jejím vlídném úsměvu však přísný výraz z jeho rysů zmizel, usmál se a řekl, že přece tak hezké mladé slečně rád odpoví, ať se zeptá na cokoli.

Elisiným uším to zaznělo uštěpačně, a taky pohled, jímž si ji nyní blahosklonně prohlížel, byl poněkud dotěrný. Elisa ve svých dvaceti letech moc dobře věděla, že se před některými muži – ať je to voják, měšťan nebo šlechtic – musí mít na pozoru. A s povoláním modistky takové zkušenosti souvisely.

„Jde o jednoho mladíka, který byl včera při tom povyku pravděpodobně zatčen…,“ začala opatrně.

„Snad tvýho milence?“ přerušil ji. „Tak to si nedělej žádný naděje, má krásko. Ti budou všichni pověšeni.“

Jeho veselý škleb jí dokazoval, že to je zlý žert, ale přesto jí celým tělem projelo zděšení.

„Je zatčeno hodně lidí?“ otázala se.

Vypadal, že ho ty otázky opravdu baví. Dva další vojáci stojící poblíž je pobaveně sledovali.

„Kolik milenců máš, slečinko?“

„Žádného,“ odsekla. „Ten, kterého hledám, je kamarád z dětství, vyrůstali jsme spolu. Ale jak vidím, vy toho o zatčených moc nevíte, pane vojáku, a proto mi taky nemůžete nic říct.“

„Stát, stát!“ vykřikl smějící se voják. „Jen hned neutíkat, slečno. Pokud mi projevíš přízeň, pak bych tě mohl informovat.“

Už toho měla dost!

„Děkuju,“ vyprskla zlostně a otočila se k odchodu. Za ní se ozval hlučný smích – takoví ti kurfiřtovi vojáci jsou. Nevychovanci neznající slušnost a troufající si na každou sukni.

Už byla o pár kroků dál, když zaslechla jasný, energický mužský hlas. „Co je tu k smíchu, vojáku?“

Zvědavě se ohlédla. Z velitelství vyšli dva mladí vojáci, jeden světlovlasý a jeden tmavovlasý, oba patřili ke Garde du Corps, protože měli pruské modré blůzy a bílé kalhoty. Podle nárameníků se dalo poznat, že to jsou důstojníci; a protože byli ještě velice mladí, mohli to být nanejvýš poručíci.

Promluvil ten světlovlasý, a voják, který se pořád ještě zlomyslně posmíval odcházející Elise, před oběma důstojníky strnul v pozoru.

„Rozkaz, pane poručíku. Jedna mladá slečna se vyptávala na zatčené vzbouřence,“ hlásil vojensky škrobeným tónem.

„Co jste jí odpověděl, vojáku?“ pátral poručík.

„Rozkaz, pane poručíku. Po pravdě, že o tom nic nevím a nemůžu dát žádnou informaci.“

Druhý poručík se o vojáka nestaral, místo toho se rozhlížel kolem, až Elisu zahlédl. Ta se zmateně zastavila. Jeho zářivé tmavomodré oči na ní spočinuly s přátelskou zvědavostí. Usmál se, když jeho pohled opětovala, a protože se nezdálo, že chce odejít, rozhodl se k ní přistoupit.

„Obávám se, že se vám za neomalené chování toho muže musím omluvit, slečno,“ řekl vlídně tónem, který se ke kyrysarovi příliš nehodil.

Musela uznat, že na tomto muži je něco, co ji vyvedlo z míry. Byl to snad způsob, jak před ní stál s mírnou úklonou, jak na ni hleděl s obdivem a současně s respektem? Ano, určitě – zmátlo ji jeho rytířské chování vůči jedné prosté modistce.

„Byla to má vina, pane důstojníku,“ reagovala zdvořile. „Neměla jsem se ptát. Taky nemám ve zvyku prostě oslovit nějakého vojáka, ale mám velký strach o jednoho dobrého přítele, a tak jsem na opatrnost zapomněla…“

On se krátce podíval ke vchodu do velitelství, kde se jeho kamarád stále ještě zabýval vojákem, a pak se opět obrátil k Elise.

„Pokud jsem správně pochopil,“ řekl, „chcete zjistit něco o osudu svého dobrého přítele. Nemůžu slíbit nic, co není v mé kompetenci, ale možná bych vám přece jen mohl pomoct. Řekněte mi jméno svého známého a já se pokusím o jeho osudu něco zjistit.“

Je dítětem Štěstěny! Ještě před chvílí si myslela, že je všechno marné, ale nyní ji náhoda dovedla k cíli!

„To by bylo velice laskavé, pane poručíku… Jste přece poručík?… Ach, kdybyste to pro mě mohl udělat, byla bych vám navěky vděčná. Jmenuje se Moritz Liebermann. Spolu jsme vyrůstali, víte… Proto ho mám ráda jako bratra. Ano, někdy má v hlavě hlouposti, ale srdce má na pravém místě a je soucitný. Především jeho matka, Theresa, si o svého chlapce dělá velké starosti…“

Poručík poslouchal proud její řeči s úsměvem a nespouštěl z ní zrak… „A jak se do té vzpoury dostal?“ chtěl vědět.

To Elisa v podstatě nemohla přesně vysvětlit, ale vyřídilku měla. „Víte, jak to chodí, pane poručíku. Člověk jde po náměstí, kde je před jedním obchodem houf lidí, a ze zvědavosti chce vědět, co se tam děje. A najednou je v tom a bez nehody nevyvázne.“

V jeho úsměvu byla směs pobavené nedůvěry – její vysvětlení ho zřejmě nepřesvědčilo, ale mlčel k tomu. Místo toho řekl něco jiného, co ji opět vyvedlo z míry.

„Promiňte – já jsem se nepředstavil. Jsem Johann Georg von Haynau, kyrysník kurfiřtovy Garde du Corps.“

Nyní dokonce smekl a podržel čepici na hrudi, čímž naznačoval poklonu. Přesně tak, jak by se představoval šlechtičně.

„Elisa Rosenová,“ odpověděla způsobně. „Má matka vede modistický ateliér v Tržní uličce.“

Byl snad nyní zklamaný, protože ji pokládal za výše postavenou? Pokud tomu tak bylo, nedal to najevo.

„Je velice příjemné se s vámi seznámit, slečno Rosenová,“ řekl. „O ateliéru vaší paní matky jsem slyšel. Má v Kasselu velice dobrou pověst. Mohu to chápat tak, že vy máte stejné povolání?“

„Zajisté, pracuju tam. Učila jsem se to odmala, a pokud půjde všechno podle mé matky, budu jednoho dne v její práci pokračovat.“

„A kdyby to nešlo podle vaší paní matky, nýbrž podle vás, slečno Rosenová?“ zeptal se s úsměvem.

„Podle mne?“

Zjevně se zmatkem, který v ní vyvolal, bavil a rychle se snažil svou otázku vysvětlit.

„Dovedl bych si představit, že taková hezká mladá slečna myslí taky na to, že se jednoho dne provdá. Není tomu tak?“

Narážel samozřejmě na to, že povolání modistky většinou vykonávaly neprovdané ženy. Bylo tomu tak proto, že provdaná žena nesměla vést samostatně žádný obchod.

„S tím jsem si ještě nelámala hlavu, pane poručíku!“ odvětila koketně. „Ale pokud by mi jednou měl přijít do cesty ten pravý, nejspíš bych o tom přemýšlela.“

Oba se tou veselou hrou bavili, a nejspíš by ještě chvíli pokračovali, kdyby se k nim nepřipojil světlovlasý Johannův kamarád.

„To je nějaká vzrušená zábava,“ prohlásil. „Ale vezměte na vědomí, mladá slečno, že můj kamarád je v celém oddílu znám jako šibal a lamač srdcí.“

„O tom nepochybuju,“ odpověděla Elisa vesele, zatímco Johann von Haynau si kamaráda zlostně změřil.

„Nevěřte mu ani slovo,“ vyhrkl rozhněvaně a kamaráda přátelsky plácl po zádech. „Můj dobrý přítel von Amstetten si ze mě dělá legraci.“

Elisa slyšela, jak kostelní hodiny odbíjejí půlhodinu, a vzpomněla si, že musí ještě splnit jeden důležitý úkol.

„Milí páni důstojníci,“ usmála se udělala žertovné pukrle. „Teď musím jít bohužel dál, děkuji vám za laskavost, že jste mi vyšli vstříc, i za pěkný rozhovor. Přeji vám, pánové, příjemný den…“

„Mějte se hezky, slečno Rosenová,“ řekl Johann von Haynau, jemuž vyčetla z tváře upřímnou lítost, že si s ní nemůže ještě povídat. „Já na vaši žádost nezapomenu, máte mé slovo!“

„Ze srdce vám děkuju,“ odpověděla vážně.

Poté se rychle otočila a spěchala přes náměstí k ohybu do Carlstrasse, kde ji už půl hodiny očekávala paní von Schönhoff.

Je to šibal, říkala si cestou. Ten jeho přítel určitě říkal pravdu. Jenže není jako ostatní, je zdvořilý, uctivý. Umí se ženě dvořit a okouzlit ji. A přesto nechce nakonec nic než malé dobrodružství. Ty nejsi žádná šlechtična, Eliso. Ty jsi modistka, a právě proto bys ho měla pustit z hlavy!

Dům číslo dvacet tři byla výstavná bílá budova uprostřed řady několikaposchoďových domů patřících vesměs šlechtickému panstvu. Průčelí z červeného kamene spočívalo na čtyřech sloupech, klepadlem byl měděný kruh, ozdobený vyleštěnou lví hlavou.

Po Elisině zaklepání otevřel dveře bělovlasý sluha v tmavé livreji. Byl již v pokročilém věku, poněkud shrbený, a prohlížel si ji odmítavě, jako by byla obtížná žebračka.

„Vy jste ta modistka?“ zeptal se blahosklonně.

„Zcela správně. Přicházím z Ateliéru Rosen. Objednala si mě paní von Schönhoff.“

„Na desátou,“ připomněl jí a vytáhl kapesní hodinky, aby je přísným pohledem zkontroloval. „Teď je krátce před jedenáctou. Kromě toho se dnes paní von Schönhoff necítí dobře. Přijďte jindy, slečno.“

Pak jí zavřel dveře před nosem.

Kapitola 3

„Není jí dobře?“ nechápala matka, když se Elisa kolem poledne vrátila do ateliéru. „Jak je to možné? Vždyť k nám přece včera poslala to děvče a modistku si objednala.“

Elisa pokrčila rameny, ani ona to nevěděla. O tom, že se na místo dostavila o celou hodinu později, se ovšem nezmínila. Proč by taky měla matku zbytečně rozčilovat?

„Možná ji bolí hlava. Nebo jí neudělala dobře snídaně.“

Nad nespolehlivostí té šlechtické dámy vrtěla Charlotta Rosenová hlavou a pak rozhodla: „Hned zítra ráno ji navštívíš ještě jednou, Eliso. O tak dobrou zákaznici v žádném případě nesmíme přijít.“

Po obědě matka vybavila lepenkovou krabičku kolekcí „hedvábných kadeří“, které chtěla prodat jedné stařičké zákaznici na již zhotovený čepec. Byly to umělé kadeře ze zbarveného hedvábí, které se stužkou připevnily na hlavu. Tím sice zasahovala do řemesla kadeřníkovi, který si už několikrát stěžoval, že prodej hedvábných kadeří dovoluje jen jeho cech, ale s tím si Charlotta Rosenová hlavu nelámala. Protože se modistkám kvůli jejich ženskému pohlaví nedovolovalo cech založit, nepodléhaly ani přísným cechovním předpisům a mohly se tak řídit přáními svých zákaznic.

Než Charlotta Rosenová odešla z ateliéru, dala svým ženám jako vždy přesné pracovní pokyny.

„Babetto, ty šij klobouk paní soudní radové von Hof; Thereso, ten měšec pro slečnu von Eschen musí být zítra hotový. Eliso, ty pracuj na dóze pro paní von Meisenburg. Však víš – má to ráda bohatě ozdobené, tak nešetři látkou ani krajkami a vymysli pár hezkých detailů…“

Když odešla, nastalo v ateliéru ticho. Stará Anna přišla z kuchyně, aby si schrupla v lenošce stojící v koutě, Babetta se zarputile snažila přišít volavčí péra na tvrdou plst, Theresa seděla na svém místě ustaraná a navlékala drobounké perličky – Moritz se totiž stále ještě nevrátil. Taky Elisa, která se jindy při práci snažila o veselou náladu, dnes mlčela a myslela na Johanna Georga von Haynau. Důstojník a šlechtic. Šibal. Ach, chtěla si ho vyhnat z hlavy, ale zatímco rozložila látku a měřila, stále před sebou viděla ty jeho tmavomodré oči. Jako všichni vojáci a důstojníci měl malý knírek. Slušel mu, i přes své mládí v něm vypadal mužně… Cože jí to říkal? „Taková hezká mladá slečna určitě myslí na to, že se jednou provdá…“ Jak na tohle jen přišel? Proč se jí ptal na takové věci? Možná ji chtěl jen uvést do rozpaků, to šlechtici rádi dělají. A přece… „Já na vaši žádost nezapomenu.“ Znělo to tak slibně. Tak spolehlivě. Mohl by pro chudáka Moritze opravdu něco udělat? Pravděpodobně ne. Ale i dobrá vůle potěší. Byl to tak laskavý člověk. A určitě taky statečný jízdní důstojník. Jestlipak ho někdy uvidí na koni? To by bylo…

„Ach bože!“ zasáhla Babetta do jejího snění. „Začíná pršet, to se paní Charlotta bude muset schovat.“

Opravdu – nyní si povšimla taky Elisa, že se setmělo. Theresa, která v tom šeru už nemohla dobře rozeznat barvy perliček, s povzdechem vstala, aby zapálila olejovou lampu. Elisa se jí o slibu poručíka von Haynau nezmínila – jednak proto, že v ní nechtěla budit mylné naděje, ale především proto, aby se matka nedozvěděla, že se cestou k zákaznici zdržela, protože se bavila s jedním vojákem a jedním důstojníkem.

Matka se vrátila od zákaznice promoklá a ve špatné náladě. Neprodala jedinou hedvábnou kadeř, zato ale přinesla ke „zkrášlení“ jeden starý čepec. Kasselem stále kolovaly novinky: „Měšťanskou gardu lidé velice chválí, protože přispěla k tomu, že se podněcovatelé neklidu udrželi na uzdě. Jen si představte! Kasselští měšťané musí zakročit se zbraní a v uniformě, aby se postarali o klid a pořádek. Tak daleko to došlo. Policie a kurfiřtovi vojáci už na to nestačí – my občané se musíme ochraňovat sami.“

Kromě toho se po městě vykládalo, že se kurfiřt vrací do Kasselu, bude tu prý během pár dní.

„Je taky nejvyšší čas,“ prohodila Theresa, která chovala naději, že dobrý kurfiřt ty uvězněné chudáky zase pustí na svobodu.

Babetta byla méně optimistická a jen poznamenala: „Pokud s sebou přivede Reichenbachovou, měšťanská garda může hned znovu nastoupit. Protože se lidi zase naštvou. Znám jich pár, co jsou rozhodnutí, že tuhle ženskou v Kasselu už nestrpí.“

„Povstání. Nepokoje. Vzpoury!“ rozčilovala se Charlotta Rosenová. „Co to je za dobu? Dřív se na kurfiřtském dvoře slavily svátky, v zimě se konal jeden maškarní ples za druhým. Měšťanky a šlechtičny si u nás objednávaly kostýmy a masky…“

„A jistý Chevalier du Croix Blanc se v převlečení jako templářský rytíř plížil Tržní uličkou,“ prohodila suše Babetta.

Charlotta Rosenová si ji zlostně změřila, pak mlčky odešla do kuchyně a prohrábla oheň v kamnech, aby uvařila kávu.

„Ten chevalier byl můj otec, ne?“ zeptala se tiše Elisa.

„Když to tvá matka říkala, tak to asi tak bude,“ mínila Babetta nevrle a přitáhla si lampu, aby dokončila poslední stehy na klobouku.

Tak tomu bylo vždycky. Jakmile se začalo mluvit o Elisině otci, matka se stáhla a mlčela; taky babička a obě švadleny byly skoupé na slovo. Nemělo smysl zvědavě se vyptávat, protože to matku vždycky rozčililo. Elisa často přemýšlela, že ten její otec možná byl dokonce i šlechtic. „Chevalier du Croix Blanc“ znamenalo „rytíř bílého kříže“. Takže rytíř? Ach ne, to určitě ne. Bylo to období maškarních plesů, když se s ním matka setkala, byl v templářském kostýmu a uvedl smyšlené jméno.

Večer se Moritz stále ještě neobjevil. Ženy z Ateliéru Rosen seděly pospolu v kuchyni u tepla, zatímco venku lilo, déšť bubnoval na okna a stékal z okapů do sudů na dešťovou vodu. Bylo dobré, když se sudy naplnily, protože pak měli dost užitkové vody a ze studny stačilo donášet jen vodu pitnou. Charlotta se rozhodla zpříjemnit skličující čekání na Moritzův návrat lahví vína, které rozlila do pěti sklenek, a Anna k tomu upekla malé jablkové koláčky. Aby se trochu zvedla nálada, vytáhla z kuchyňské skříně Husí hru a rozdala figurky a hrací kostky. Nyní všechny seděly s rozpálenými tvářemi nad hrací deskou a snažily se svou dřevěnou husu co nejbezpečněji a nejrychleji přivést na husí zahradu. Cestou se však ubohé husičce mohlo přihodit lecjaké nebezpečné dobrodružství.

„Most!“ jásala Elisa. „Smím postoupit na dvanáctku!“

Charlotta uvázla ve studni, kde musela čekat, až ji vysvobodí jiná hráčka. Babetta byla téměř u cíle, ale dostala se na pole „hospoda“ a láteřila, protože teď musela hru na jedno kolo přerušit, což staré Anně, které se dnes dařilo, umožnilo, aby ji předběhla.

„To je pole ,labyrint‘,“ smála se Charlotta. „Musíš se vrátit zpátky na třicítku.“

„Pole ,vězení‘!“ zaúpěla Theresa. „Trojí přerušení. Teď je můj houser v háji.“

V té chvíli se ozvalo hlasité zaklepání na zadní dveře vedoucí na zahradu, což ženy vylekalo.

„To jsem já,“ kdosi zaskuhral. „Otevřete. Jsem mokrej jako myš.“

Theresa vyskočila ze židle tak rychle, až převrátila hrací desku. „Moritzi! Můj Moritzi!“

Odsunula závoru a padla zmoklé postavě stojící venku na zahradě kolem krku. „Můj chlapče! Že jsi zase tady! Jsi dočista mokrý. Pojď dovnitř, ať se na tebe podívám. Můj bože, jak já jsem ráda…“

Když tam tak zkroušený a mokrý před nimi stál, vypadal zaraženě. Vlasy se mu lepily na čelo, z bot mu tekla voda a jeho jinak obvyklý nezbedný výraz mu z tváře zcela zmizel.

„Běž nahoru do pokojíku,“ nařídila Charlotta, „a převlékni se do suchého, jinak nám zmáčíš celou kuchyň.“

Když později opět přišel dolů, Theresa se o něj postarala a přinesla mu dobrou večeři. Moritz se mlčky posadil na židli, nejistě se podíval na Elisu, aby zjistil, co všechno asi prozradila; a když se na něj usmála, v klidu se dal do jídla.

„Už ses dost vyprotestoval?“ zeptala se škodolibě Babetta.

Theresino mateřské srdce však nedopustilo, aby se chudákovi chlapci něco vyčítalo. „Nechte ho na pokoji!“ vykřikla. „Copak nevidíte, jak nemocně vypadá a je celý bledý? A vyhladovělý. Ukaž mi čelo, chlapče. Řekla bych, že máš horečku.“

„Nech toho, mami!“

Moritz před matčinou dlaní, kterou mu chtěla položit na čelo, uhnul, strčil si poslední kousek chleba s játrovou paštikou do úst a prohlásil, že chce jít hned spát. Z košíku si vzal dvě jablka, popřál ženám dobrou noc a odešel nahoru do svého pokojíku.

„Odteď to bude jiný člověk,“ povzdechla si šťastná Theresa.

„Kéž by tě vyslyšel Bůh!“ dodala stará Anna. „Ty kbelíky rozhodně zpátky nepřinesl.“

Příští ráno stála Elisa přesně při desátém úderu hodin před domem v Carlstrasse a chopila se klepadla ozdobeného lví hlavou. Musela zaklepat dvakrát, než se jí konečně otevřely dveře. Opět pohlédla do odmítavé tváře bělovlasého sluhy.

„My jsme si žádnou modistku neobjednali, slečno!“

„Dnes ne, ale včera,“ namítla a vlídně se na toho nevlídného člověka usmála. „Proto jsem se chtěla dnes ještě jednou zeptat…“

Ženský hlas ozývající se z nitra domu ji přerušil. „Je to snad ta modistka, kterou jsem očekávala včera? Pusť ji dovnitř, Baptisto!“

„Jistě, milostivá paní.“

Zajímavé, pomyslela si Elisa, když následovala sluhu temnou chodbou po schodech nahoru do předpokoje, kde měl návštěvník čekat, až se panstvo rozhodne ho přijmout. Prostor byl zařízený staromódním nábytkem, okna orámovaná těžkými závěsy, a také kdysi drahé tapety připadaly Elise vybledlé a nehezké. Sotva za ní sluha zavřel dveře, otevřela mladá služka dvoukřídlové dveře do salonu panstva a požádala Elisu, aby vešla.

Paní von Schönhoff bylo již přes šedesát. Oblečená byla právě tak staromódně, jak byl zařízen její salon. Elisa objevila nad pohovkou dokonce dvě zarámované porcelánové siluety císaře Napoleona a jeho první manželky Josefíny. Zdálo se, že plukovník von Schönhoff a jeho manželka truchlí po časech, kdy v Kasselu vládl král Jérôme.

„Slečna Rosenová?“ ozvala se paní von Schönhoff. „Proč přicházíte až dnes? Marie se snad špatně vyjádřila, když v Ateliéru Rosen modistku objednávala?“

Elisa okamžitě pochopila, že pokud jde o návštěvu modistky, nemají na to v domě Schönhoffových z nějakých důvodů jasný názor. Proto musí být opatrná, aby se nikoho nedotkla.

„Promiňte, prosím, milostivá paní,“ zatvářila se provinile. „Včera jsem se bohužel zdržela, a proto jsem přišla pozdě. Ale dnes jsem vám k službám, jak dlouho si budete přát.“

Poslední větu korunovala úsměvem a nálada šlechtické dámy se opravdu rozjasnila. To veselé mladé děvče se jí zřejmě zalíbilo.

„Já jsem vás neobjednala pro sebe, slečno Rosenová,“ vysvětlovala vlídně. „Spíše potřebuju šikovnou modistku pro svou dceru.“

Elisa se dozvěděla to, co už předpokládala. Šlechtické panstvo bylo pozváno na soaré, kam je měla doprovodit také dcera. K tomu měla slečnu vhodně připravit modistka.

„Má dcera Sybilla si totiž bohužel nepotrpí na elegantní oblečení. Mladá slečna by určitě neměla být marnivá, ale je důležité, aby se oblékala úměrně svému stavu a neskrývala své ženské přednosti.“

„Rozumím tomu, co jste mínila, milostivá paní,“ ujistila ji Elisa. „Lidové přísloví praví, že skutečná krása přichází z nitra. A právě má práce se postará, aby skrytá krása vaší slečny dcery zazářila a mohl ji spatřit celý svět.“

Paní von Schönhoff svraštila čelo a na mladou modistku, která tak chytře promluvila, se zahleděla s lehkým údivem. Pak se pobaveně zasmála.

„Hezky řečeno, mladá slečno. Vidím, že jsem pro tento úkol našla tu správnou osobu. Marie vás teď k mé dceři doprovodí.“

Marie úslužně čekala za dveřmi a na zavolání své paní přispěchala, aby příkaz vykonala. Vyšly po dalším schodišti nahoru, pak dlouhou šerou chodbou až k tmavým vyřezávaným dveřím, na něž dívka posléze zaklepala.

„Milostslečno, modistka je tady.“

Odpověď byla tichá a zazněla jako rezignovaný povzdech.

„Díky, Marie, ať jde dál.“

Sybilla von Schönhoff seděla zahalená ve vlněném plédu v křesle; na stole vedle ní stála olejová lampa obklopená četnými tlustými knihami. Když Elisa vstoupila, odložila stranou knihu, kterou právě četla, a na ohlášenou modistku se vážně podívala.

„Slečna Rosenová, že? Jen pojďte blíž,“ vyzvala ji vlídně.

„Díky, milostivá slečno,“ promluvila Elisa. „Přeji vám dobré jitro a doufám, že jsem vás nevyrušila z něčeho důležitého.“

Elisa nebyla ve šlechtickém domě poprvé, ale ještě nikdy nezažila, aby se mladá slečna zdržovala v tak podivné místnosti. Ten pokoj vypadal spíš jako knihovna než dámský salon. V starých skříních tu byly za sklem stovky knih, stál tu psací stůl, zhotovený určitě pro nějakého pána, řada skříněk s malými zásuvkami, do nichž se ukládají přírodovědné sbírky, a dvě křesla, která zažila nejspíš ještě dobu napoleonských válek. Na velkém stabilním stole byly vedle haldy knih také papíry a psací potřeby – všude kolem ležela řada popsaných archů.

„Nic důležitého nemusím vyřizovat, slečno,“ odpověděla mladá šlechtična, odložila vlněný pléd a vstala. Pak se zarazila, protože si povšimla, jak si tu spoustu knih mladá modistka udiveně prohlíží.

„Tohle je pokoj mého zesnulého bratra,“ vysvětlila. „Já tu často bývám, protože jsem sdílela jeho vášeň pro vědu a literaturu.“

„Chápu,“ reagovala Elisa s obdivem. „Určitě je velice krásné strávit celý den četbou.“

Sybilla von Schönhoff se tomuto toužebnému, a přece naivnímu výroku své mladé návštěvnice musela pousmát.

„No, mohu vás ujistit, že to může být i únavné,“ prohodila a odešla k oknu, aby roztáhla dlouhé záclony. Do šeré místnosti tak pronikl pás slunečního svitu a padl jako třpytná stuha na prkennou podlahu.

„Ach ano,“ souhlasila Elisa. „Četba může právě tak unavit. Mně se to stává, když najdu v půjčovně knih svazek, který mě zcela zaujme. Dvě noci jsem četla Rinalda Rinaldiniho a ráno jsem byla tak unavená, že jsem při práci usínala. A jak se má matka potom zlobila.“

Sybilla stála u okna a tu bezprostřední mladou ženu pozorovala s rostoucí sympatií.

„Tak vy jste četla Rinalda,“ usmála se. „Myslím, že je to opravdu úchvatný, vzrušující loupežnický příběh. Vaše paní matka by to měla chápat.“

Tato slova Elisu potěšila. Ta šlechtická slečna byla přívětivá. Ba co víc – měla v sobě cosi plachého a současně srdečného. Jak pro ni musí být smutné sedat v pokoji svého bratra, který padl ve válce, a číst jeho knihy. A bratra měla určitě ráda.

„Takové jsou matky,“ prohodila a pokrčila rameny. „Myslí to s námi dobře, jenže nás to ne vždy těší. Moje matka mi chce zakázat četbu a ta vaše vám zase posílá modistku. Mám pravdu, když se domnívám, že mě sem nepřivedlo vaše přání, ale přání vaší paní matky?“

Slečna se zatvářila značně rozpačitě, ale pak přiznala, že je Elisa na správné stopě.

„Ani sama nevím, co to mou matku náhle napadlo,“ přiznala a veselý úsměv jí z tváře zmizel. „Vždyť my nejdeme na zámek Schönfeld na návštěvu kurfiřtovy manželky poprvé. Rodiče tam jsou zvaní už řadu let a taky my s bratrem jsme tam bývali častými hosty. Jenže od mých zásnub si matka myslí, že bych se měla elegantněji oblékat, zdůrazňovat své přednosti a vůbec… vypadat líp.“

Sybilla von Schönhoff se otočila, aby se vrátila k svému křeslu, a Elisa soucitně sledovala, jak tuto plachou slečnu uvedlo matčino přání do rozpaků. Jakkoli byla Sybilla von Schönhoff milá – zářivá kráska to rozhodně nebyla. Měla malou a velice útlou postavu, bledou a poněkud špičatou tvář, rty pěkně tvarované, ale úzké. Opravdu hezké na ní byly jen její velké modré oči, které hleděly chytře a oduševněle, ale určitě nedokázaly vysílat šibalské či dokonce koketní pohledy. Její světlé vlasy kryl čepec, vytvořený tak ošklivě a bez fantazie, že by jí ho Elisa nejraději hned sňala a darovala některé ze služebných.

„Myslím, že nebude obtížné přání vaší paní matky splnit,“ slíbila optimisticky. „Zařídíme to společně, milostivá slečno. Já vám poradím podle všech pravidel své dovednosti, ale potřebuju k tomu z vaší strany trochu odvahy a důvěry. Budeme-li k tomu takto přistupovat obě, pak na konci řeknete ‒ takhle se sobě líbím!“

Tímto úkolem byla tak nadšená, až měla rozpálené tváře, ale Sybilla von Schönhoff se nezdála být příliš přesvědčená.

„Přes to všechno se obávám, že vás zklamu, slečno Rosenová,“ povzdechla si. „Já sama vím, že nejsem ani hezká, ani přitažlivá. Vnější vzhled, pěkný dojem – to pro mne nebylo nikdy důležité. Ale slibuji, že se budu snažit. To dlužím vám i své milé paní matce.“

„Bezvadné!“ vykřikla Elisa. „Tak začněme hned. Pokud s tím souhlasíte, ráda bych si prohlédla vaše šatstvo, taky klobouky, čepce, boty a prostě všechno, co k tomu patří. A pak vám předložím své návrhy.“

„Dobře,“ souhlasila Sybilla a rezignovaně si povzdechla. „Pojďme tedy vedle do šatny.“

Kapitola 4

To odpoledne došlo v Ateliéru Rosen k vzrušenému rozhovoru mezi Charlottou a její dcerou.

„Je to opravdu hrozné, máti,“ stěžovala si Elisa. „Oni si neodpustili nic, aby tu ubohou slečnu vybavili co nejhůř. Její oblíbené barvy šatů jsou šedá a hnědá, jenže k tomu tam má pestře červené sváteční šaty, nabírané sukně samé krajky, rukávy tak široké, že by se z té látky daly ušít dvoje další šaty.“

Charlotta rozčileně zavrtěla hlavou a poznamenala, že by krejčí, který té slečně tak špatně radil, zasluhoval výprask.

„Říkáš, že má jemnou pleť?“

„Velice jemnou, světlou, modré oči a poněkud špičatou bradu. Postavu má štíhlou a dětskou. Je to jemný a chytrý člověk.“

„Ne taková, co se umí ve společnosti předvádět, že? Žádná koketa? Spíš poněkud staropanenská?“

„Je plachá, ale velice srdečná a svým jemným vystupováním může být i přitažlivá. Její matka si přeje, aby se s naší pomocí stala příjemnou a hezkou.“

Charlotta přikývla. Jak se zdálo, byl tento úkol větší, než čekala, ale současně i nadějnější. Nešlo tu jen o klobouk a krajkový límec – tahle slečna potřebovala základní módní poradu, a pokud na to Elisa půjde chytře, o čemž matka nepochybovala, pak se pro ně stane na delší dobu věrnou a solventní zákaznicí.

„Myslím, že by si měla nechat ušít dvoje nebo troje nové šaty,“ navrhla Elisa. „Střižené jednoduše, bez nabíraných rukávů, přiléhavé, s volánkem nanejvýš na lemu sukně…“

„Právě to jsem chtěla taky říct, Eliso. A sice v barvě tmavomodré, smaragdově zelené nebo možná tlumeně růžové.“

„Výborně, mami, a klobouček s jemně růžovou podšívkou dodá její tváři příjemnou barvu…“

V téhle věci byly matka i dcera stejně činorodé. Charlotta přispívala svou zkušeností, Elisa zase mimořádnými nápady. Theresu požádaly, aby ušila z růžového hedvábí květiny, které se mají připevnit na nový čepec. Jen Babetta, která ráda všechno znevažovala, se domnívala, že není rozumné začínat s přípravami, když si slečna ještě nic neobjednala.

„Zítra tam znova zajdu, ukážu jí některé čepce a vyložím, co jsme pro ni vymyslely,“ vysvětlovala Elisa plná důvěry. „Určitě se jí to bude líbit.“

Charlotta byla téhož názoru, oznámila, že po obědě zajde na Königsplatz, kde nakoupí látky, stuhy a krajky. Moritz by měl jít s ní, aby nákup odnesl.

„Ale on je nemocný, paní Rosenová,“ namítla šokovaná Theresa. „Kašle a má rýmu. V tomhle počasí by neměl chodit po městě, ale zůstat v teplé kuchyni.“

„Tak si synáčka zabal do vaty a převaž ho stuhou,“ posmívala se Babetta a obrátila oči v sloup. „Vždyť je to vina toho darebáka, že je nemocnej.“

Moritz se to dopoledne choval vzorně. Pod karabáčem staré Anny umyl schody, pak taky šálky a talíře, ze sklepa přinesl brambory a oškrábal je, očistil zelí a řepu. Nyní dřepěl smrkající a kašlající u kuchyňských kamen a vypadal zbědovaně.

„No dobře,“ utrousila Charlotta a zlostně si odfrkla. „Pak tedy půjdu sama. Jinak si ten obchodník ještě bude myslet, že mu do krámu přineseme souchotiny.“

Odpoledne byl v Ateliéru Rosen klid. Babetta s Theresou seděly u okna, šily hedvábné květinky a bavily se tlumeným hlasem, protože stará Anna si v koutě dopřávala svůj polední spánek. Elisa se s papírem a tužkou stáhla do kuchyně, aby si nakreslila nápady pro nové vybavení slečny von Schönhoff. Kreslit se nikdy neučila, ale přesto se jí velice dařilo několika tahy načrtnout klobouk. Taky si k tomu vymýšlela hezké výroky a psala je pod kresbu.

Moritz si uvařil hrnek heřmánkového čaje a horký jej pomalu popíjel.

„To nebyla žádná sranda,“ řekl Elise, která se horlivě skláněla nad svou prací. „Oni se na nás vrhli a svévolně si lidi vybírali. Dopadli jednoho pekaře, kterej si bránil jen krám a přitom dal dvěma chlapům pořádně přes hubu. Ten naříkal, když ho odváděli!“

Odmlčel se, protože musel kašlat, opatrně se napil horkého čaje a díval se, jak Elisa kreslí.

„Je ta slečna, pro kterou to kreslíš, hodně bohatá?“ zajímal se.

Elisa přidala ke kytičkám na klobouku dva lístky a pak se na něj ohlédla.

„Její rodiče určitě. Ona sama je skromná a má ráda jen své knížky.“

Moritz se zašklebil. Ženy, které čtou knihy, mu připadaly příšerné.

„Proč není vdaná? Je ošklivá?“

„Ne. Jen se nechce zdobit. Ale říkala, že je zasnoubená.“

„Ach tak!“

Elisa přestala kreslit a rozesmála se.

„Tys snad doufal, že se bohatě oženíš, Moritzi?“ zeptala se. „Obávám se, že z toho nic nebude.“

„To je blbost!“ bránil se a hledal kapesník, aby se vysmrkal. „Ženitba není nic pro mě. A už vůbec ne s nějakou slečnou, která pořád čte. Až budu jednou bohatej, vezmu si jen takovou, jako seš ty, Lízinko.“

Elisa mu rychlým pohybem odhrnula rozcuchané vlasy z čela a zatahala ho za ně.

„Neříkej mi pořád ,Lízinko‘,“ zlobila se. „Především ne před zákaznicemi v ateliéru. Jinak ty lidi ještě napadne nějaká hloupost, pokud jde o nás dva.“

„Co by na tom bylo tak strašnýho?“ zeptal se s úšklebkem.

„Všechno! Prostě si to odvykni!“

Mrzutě zmlkl a popíjel svůj heřmánkový čaj se znechuceným výrazem. Nejspíš mu bylo opravdu moc špatně, protože jinak by ten nápoj nikdy dobrovolně nepolkl.

„Jak to chceš zařídit, abys byl bohatý?“ chtěla vědět, zatímco jemnými tahy kreslila volavčí péro.

Moritz zamyšleně postavil šálek na stůl a chvíli mlčel. Pak se k ní s tajuplným výrazem naklonil.

„Seznámil jsem se s jedním přítelem, který mě chce uvést do svýho obchodu. To je teda něco, tam může člověk vydělat fůru stříbrňáků.“

Ustaraně zvedla hlavu. Moritz začal na prosbu své mámy už dvakrát jako učeň, ale po pár týdnech pokaždé utekl. Pilná práce, poslušnost a skromnost, to bohužel nebylo nic pro něj. Od té doby vypomáhal v ateliéru a snil o tom, že bude jednoho dne bohatý. Ovšem ne pilnou prací, nýbrž docela jinak.