Obsah

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

Poděkování

Psí Vánoce

W. Bruce Cameron

Psí Vánoce

Ikar

Přeložila Renata Tetřevová

A Dog’s Perfect Christmas

Copyright © 2021 by W. Bruce Cameron

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4992-5

Eloise, Garrettovi a Ewanovi

1. KAPITOLA

6

Sander otevřel oči a vzápětí pocítil obvyklou bolest. Ano, bolelo ho snad úplně všechno – sedmašedesátiletá kolena, o která se celý život opíral při pokládání koberců, artritické prsty, bedra, jež ho obzvlášť trápila, když něco zvedal, kýchal, hýbal se nebo nehýbal.

Nikdy ho nikdo nevaroval, že stáří tolik bolí.

Otočil hlavu a dovolil si uvěřit, že ta vrstva polštářů na druhé půlce matrace je silueta jeho poklidně dřímající ženy. Živé ženy. Jenže tím směrem zíral moc dlouho, a v noční tmě ho zasáhla další důvěrně známá bolest, horší než všechny ostatní. Barbara byla víc než dva roky mrtvá.

Vydal se do koupelny, kde, jak se mu občas zdálo, trávil víc času než v posteli. Jakmile si znovu lehl, projelo jím nové bodnutí. Sedl si na pelest, zamnul si levou stranu hrudníku v oblasti srdce a zamračil se. „Tohle se mi ještě nikdy nestalo,“ zamumlal.

Jeho pes Winstead se v reakci na páníčkův hlas pohnul, zvedl hlavu a zadíval se do tmy.

„Taková ostrá, pronikavá bolest,“ obrátil se Sander na psa.

A ten možná v jeho hlase zaslechl něco, co ho vystrašilo. Winstead byl devítiletý vlčák, veterán, a bylo velmi neobvyklé, že nyní vstal a položil si hlavu na pánovo stehno. Sander se sklonil, jemně psa podrbal za uchem a ten se k němu blaženě přitulil.

„Hodný kluk,“ zašeptal Sander. Zhluboka se nadechl a dlouze, zahloubaně si povzdechl. „Bože, tolik mi chybí.“ Otočil se k hromadě polštářů.

Dlouze se odmlčel a v místnosti jen tiše šuměl radiobudík na nočním stolku vedle postele.

„A udělal bych to znovu,“ sdělil pak psovi. „Zůstala doma a zemřela v naší posteli, přesně jak chtěla. Nikdy jsem jí neřekl, kolik domácí péče stála a že jsem musel dům prodat, jakmile odešla. To by nikdy nepřipustila.“ Začal hladit psa po druhém uchu a Winstead se naklonil na druhou stranu. „Nemohl jsem ji nechat umřít ve špitále.“

Po delší době se Sander vyhrabal z postele a sedl si do velkého polohovacího křesla, jednoho z mála kousků nábytku, které si po přestěhování k synovi nechal. Položil si dlaň na hruď a začal zkusmo zhluboka dýchat. Winstead se vrátil k pelíšku a s heknutím se do něj složil.

„Dobrá,“ prohlásil Sander nahlas. „To by mohlo být ono.“

Winstead plácl ocasem o zem, ale těm slovům nerozuměl.

Ráno Ello otevřela dveře dědečkova pokoje a srdce jí bušilo jako o závod. Když na tiché zaklepání nereagoval, lekla se, že v noci zemřel a ona bude první, kdo ho uvidí.

Od chvíle, kdy jí bylo třináct, se v ní vzdouvaly všechny možné emoce jako opilí výtržníci – strach, tíseň, úzkost, vztek – ten byl nejhorší. A pak… hrůza, což bylo ze všeho nejděsivější. Všechno hluboce prožívala – školu, oblečení, kamarády – všechno.

Jedna učitelka ji chlácholila, že je normální, že s ní cloumají hormony, jako by jela na horské dráze… Jako by to byla nějaká zábava… Jako by si mohla každou chvíli dát párek v rohlíku nebo cukrovou vatu. Jenže Ello to vnímala jinak. Zdálo se jí, že se spíš ocitla v nějakém ďábelském šíleném zábavním parku. Tohle nebyla žádná horská dráha, tohle byl nekonečný kolotoč a ona se každou jízdu vezla na jiném dřevěném koni.

Držela tác s šálkem kávy, dokonale osmaženými vejci, toastem a kuřecím párkem. Přesně takovou snídani totiž její dědeček Sander celý život vyžadoval a ona mu ji nesla, jako by v tomto domě posluhovala. Měnila se jen uzenina, v závislosti na zásobách ve spíži. Párek vypadal nechutně.

Kdykoli zaklepala a otevírala dědečkovy dveře, pokaždé byla nervózní. Dneska dědeček Sander seděl v křesle celý schoulený, pleť měl nažloutlou a řídké vlasy už nějaký čas neviděly hřeben. V jejích očích se mu žlutavá kůže hodila k vlasům, rtům i zubům.

Věděla, že by ho měla milovat, protože je to její dědeček, ale většinou to nedokázala.

A teď se naprosto vyděsila, protože se nehýbal. Neměl ani úplně zavřené oči, jako by zemřel dřív, než stačil sklopit víčka. Hrůza! Ello strnula a přemítala, jestli právě dnes nadešlo ráno, o kterém si byla jistá, že přijde. Mrkla na Winsteada. Ani ten se nehýbal a zdálo se, že nedýchá.

Možná jsou oba mrtví. A možná že je mrtvá ona.

Bylo by to vážně tak zlé? Kdyby byla mrtvá, nemusela by chodit do školy a čelit nemožnému tlaku osmé třídy. Nemusela by už snášet žádné ponižování. Mohla by vstoupit na nebesa s tácem vajec coby obětinou a vrátit se zpátky do šestky, kdy byla naposledy opravdu šťastná, kdy ji kamarádi měli rádi a její kluk jí koupil valentýnské přáníčko s čokoládovým srdcem, než se s ním rozešla.

Zaslechla rámus, jako by Santa Claus spadl ze střechy. To se ale jen přiřítili do chodby její bratři. Za několik okamžiků dvojčata proletí kolem otevřených dveří nebo obrátí svou energii na dědečka. Takhle to bylo pořád. Oba chlapci se vždy budili ve stejnou chvíli, jako by do nich v jeden okamžik udeřil blesk.

Tentokrát si vybrali Sanderovu ložnici. Tříletá jednovaječná dvojčata, Garrett a Ewan, vtrhla do místnosti jako vichřice.

Dědeček zareagoval, jako by ho zasáhli taserem. Když mu Garrett skočil na klín, všechny čtyři končetiny se mu křečovitě napjaly. Winstead s sebou trhnul, možná ve snaze napodobit svého pána.

Ello usoudila, že stařec nezemřel.

„Kterýpak ty jsi?“ zeptal se dědeček Sander tónem, který nezněl, jako by ho odpověď vůbec zajímala.

„To je Garrett,“ objasnila mu Ello a položila jídlo na servírovací stolek vedle gauče.

„Brý dě čítí!“ zakřičel Garrett.

Sander se nechápavě zamračil.

„Říká dobré ráno, dědo, a chce, abys mu přečetl pohádku,“ tlumočila Ello.

Ewan zvedl psí hračku – červený gumový míček – a zaječel: „Hoplá!“ Mrštil balónkem, co mu malá paže dovolovala, a srazil zarámovanou fotografii, jako když se na pouti trefujete do plyšového šaška. Míček se odrazil, a nakonec tlumeně dopadl doprostřed dědečkovy postele. Winstead nastražil jedno ucho, aby dal najevo, že za jiných okolností by ho divoká hra zaujala. Vždyť to byla jeho hračka.

Ello nikoli poprvé napadlo, proč je ten balónek červený. Ve škole se totiž naučila, že psi červenou barvu vůbec nevnímají. Připadalo jí to jako krutý žert, podvod na psovi. Úplně stejně si s ní zahrávali její rodiče. Musí tady žít, plnit úkoly, chodit do školy, ale ona se je o žádný život neprosila!

„Fajn, Garrette, jdi pryč,“ nařídil chlapci děda.

Ello se ušklíbla. Jako by to bylo tak snadné. Jako by ti dva nevtrhli do jejich životů jako vrazi ozbrojení sekyrami. „Tak jo, kluci, běžte se nasnídat,“ navrhla jim.

Hoši poslechli, ale ne proto, že jim to nařídila – ostatně nikdy nedělali nic, co se jim řeklo –, ale protože jim slovo „snídaně“ připomnělo příležitost házet po sobě jídlem. Vyběhli z pokoje, avšak Ello ještě chvilku otálela. Podle otcových pokynů se dědečka zeptala, jestli něco nepotřebuje.

Děda se otráveně zadíval na talíř vedle židle a přiznal: „Dneska ráno nemám moc hlad.“ Jenže tohle říkával každý den, a tak Ello nereagovala.

Bože, jak to tady nenávidí!

„Tak fajn, ahoj,“ řekla po rozpačité chvilce.

Kolotoč. Stejné místo, stejní lidé, stejné rozhovory. Dřevěný koník strachu ji vyhodil ze sedla, jakmile děda otevřel oči. Teď ji ovládla apatie. Čekala ji snídaně, škola, návrat domů, a tak pořád dokola. Nemělo to smysl!

Vůně párku byla tak omamná, že se Winstead zvedl z pelíšku a vydal se ke stolku. Sedl si a snažil se chovat, jak nejlépe uměl. Soustředil se na páníčka, ale ten mu z nějakého důvodu nic nehodil. Winstead uměl chytat pamlsky ve vzduchu. Na to měl zvláštní talent.

Přemítal o svém člověku jako o „Taťkovi“. Takhle ho to učili už od štěněte. „Pojď k Taťkovi! Pojď k Mamce! Dej Taťkovi pusu!“

Uhrančivě zíral, dokud Taťka nezvedl oči. Zachvěl se vzrušením. Teď už určitě dostane ten báječný párek.

Taťka zvedl vidličku.

Ano!

Zakrojil do masa, čímž způsobil, že se z talíře vznesla jako hejno ptáků záplava lákavých vůní.

Ano!

Usmál se na Winsteada. „Copak? Dal by sis?“

Přišel čas předvést další kousek. Winstead si lehl, protože věděl, že teď to vážně přijde.

Ano!

Winstead chytil kousek laskominy a polknul ho tak rychle, že ho ani neochutnal. A teď se na pána znovu zadíval a čekal na přídavek.

„Někdy si myslím, že teď už mě máš rád jen ty, Winsteade,“ zašeptal Taťka.

Winstead zpozorněl. Ačkoli slovům nerozuměl, v pánově hlase bylo něco, co rozmělnilo jeho zaryté soustředění na párek. Tento tón slýchával poslední dobou až příliš často… Když se přitiskl k pánově noze a on ho pohladil po hlavě, hned tu náladu poznal. Smutek. Taťka je smutný a on to zřejmě nemůže změnit, i když se snaží být hodný pes.

Juliana se mlčky dívala, jak Ewan s ďábelským výrazem ve tváři pozoruje svou plastovou vidličku. Přesně věděla, nač se chystá: za pár okamžiků zabodne měkké hroty do nějaké části bratrova těla. Nejhorší následky to bude mít pro její ušní bubínky, až se Garrett rozvřeští. Konflikt se vyostří hozeným talířem jídla, který přistane v Ewanově obličeji.

„Ewane,“ varovala ho Juliana, „neodvažuj se s tou vidličkou dělat něco jiného než jíst míchaná vajíčka.“

Chlapec užasle vykulil oči. Jak to může vědět?

Garrett se mezitím snažil nacpat snídani do svého stegosaura. „Garrette, přestaň si hrát a jez,“ nařídila mu Juliana.

Garrett předstíral hluchotu, a zatímco ho bratr zlovolně sledoval, dál opatlával hračku.

„Co by se asi stalo,“ teoretizovala Juliana nahlas, „kdybych je nechala, ať se zabijí navzájem?“

Odsoudili by ji za to? Vždyť jak to mohla tušit? Která soudná matka by předpokládala, že v synech dřímají vražedné choutky?

Mohla bys to uhrát na nepříčetnost, radil jí její právnický mozek. Koneckonců lidé, kteří si povídají sami se sebou, nebývají dvakrát normální, ne? Od chvíle, co se děti narodily, začala Juliana klábosit nahlas jen pro sebe, snad protože si zoufale potřebovala promluvit s někým dospělým.

Povzdechla si. Když před pár dny vešla do kuchyně, spatřila Ewana, jak pomáhá Garrettovi vylézt na linku, aby si z dřevěného držáku vzal nůž. Jakmile je napomenula, začali se bláznivě smát. Zaujalo ji, že Ewan tak ochotně spolupracoval na svém vlastním vykuchání. Možná to ale tak nebylo. Možná plánovali zavraždit rodiče, vzít si auto a odjet z Traverse City na jih do Miami Beach na jarní prázdniny.

„Dobré ráno, Ello,“ pozdravila Juliana dceru, když se přišourala do kuchyně. Jako všechny dívky v jejím věku si i Ello osvojila umění chodit, aniž přitom zvedala nohy z podlahy. Nejspíš si tak šetřila energii na další pubertální výstup.

Ello si bez jediného slova sedla a metodicky se pustila do vajec. Párek s viditelným úšklebkem odsunula stranou. Právě procházela vegetariánskou fází, tedy kromě vajec, mléčných výrobků a steaku.

„Takže, Ello,“ začala Juliana.

Ello chladně vzhlédla a kysele si matku prohlédla od hlavy k patě. Důkladně zkoumala její tělo a zrak jí významně spočinul na pozůstatcích těhotenství, kterým Juliana sama říkala styl velryba. Aby byla upřímná, Juliana se na sebe dnes ráno kriticky dívala do zrcadla s naprosto stejným výrazem, když hodnotila, co se stalo s její kdysi štíhlou postavou z doby před dvojčaty. Od té doby měla tolik práce, že v tělocvičně nebyla už tři roky. Před lety nosívala na pláž bikiny. Pak jednodílné plavky. Teď aby se navlékla do teplákové soupravy. Jde o tohle? Proto se na ni Ello dívá s takovým znechucením?

Juliana se rozhodla si dceřina opovržení nevšímat. „Mám novinku.“

Ello se demonstrativně znovu začala věnovat vajíčkům, zatímco Ewan se pokoušel uhodit bratra dětským hrníčkem. Garrett se ale dál soustředil na plastového dinosaura, kterého nepřestával oplacávat snídaní.

„Kluci, nechte toho,“ nařídila jim Juliana automaticky. Používala tuhle větu tak často, že by si ji mohla dát na tričko, na nárazník, na náhrobní kámen. „Chceš ji slyšet, Ello?“ zdůraznila, protože dcera se tvářila tak bezvýrazně, že nebylo jasné, zda matčině jazyku rozumí.

Garrett praštil stegosaura do hlavy sevřenou pěstí a vajíčka postříkala oba chlapce.

„Jistě,“ připustila Ello neochotně.

„Ráno mi přišla zpráva ze školy, že potopu v dívčích šatnách už zlikvidovali, takže si dnes nezapomeň vzít cvičební úbor. Tělocvik se zase vrací do rozvrhu.“

Ello zachovala kamennou tvář, jež neodhalovala nic z té kdysi veselé dívenky, kterou Juliana znávala a horoucně si přála, aby v dceři, někde hluboko v duši, alespoň kousek radosti zbyl. Juliana se domnívala, že Ello má tělocvik ráda – vždyť kdo by neměl? Proto vůbec nečekala takovou reakci.

Ello se napřímila, vytřeštila oči a zalapala po dechu. „Ne!“ zakvílela. „Ne. Nemůžu. Ne. Nemůžu. Ne!“

Juliana užasla. „Co tím myslíš? Co nemůžeš?“

„Tím myslím, že nemůžu!“ vykřikla a vyskočila. „Nikoho v téhle rodině nezajímám. Tohle je nejhorší den mého života!“

Vyletěla z kuchyně, jako by ji pronásledovali upíři, ústa semknutá v tichém jekotu. Juliana si klidně nalila šálek kávy. Ello má zjevně nějaký velký problém a ten souvisí s tělocvikem.

Juliana začala přemítat, co by to asi mohlo být.

2. KAPITOLA

6

Když manžel vstoupil do kuchyně, Juliana pečlivě otírala Garrettovu snídani z Ewanovy tváře.

„Právě jsem na chodbě potkal tvou dceru,“ prohlásil.

„Moji dceru,“ opakovala Juliana, aby věděl, že narážku pochopila. Přistoupila ke sporáku, aby mu připravila snídani, zatímco si Hunter sám nalil kávu. Z toho, jak šplíchal černou tekutinu na linku, se dalo jasně poznat jeho rozrušení.

„Má na sobě víc šminek než účastnice královny krásy,“ dodal Hunter dopáleně a význam byl jasný: Ty jsi matka. Udělej s tím něco. Tu pubertu jí zakaž.

„Tamhle je houbička,“ instruovala ho Juliana.

Hunter se zatvářil zmateně. O čem to mluví?

Juliana kývla ke kaluži kávy. „Abys to mohl utřít,“ napověděla mu.

„Takhle ji nemůžeme pustit do školy,“ trval na svém Hunter. „Vyhodí ji. Označí ji za ostudu společnosti.“

„Nikdo ji vyhazovat nebude,“ opáčila Juliana. Garretta se ani otřít nesnažila a pustila ho za bratrem, aby mohli společně zničit všechno, na co dnes ráno narazí. „Je to jen lesk na rty.“

„Použila i řasenku. A neviděl jsem pihy. Něčím je schovala. Něco na sebe naplácala.“

„Takhle chodí všechna děvčata v jejím věku, Huntere. Šminkují se úplně stejně.“

„A jak to pak dostanou z obličeje?“ prskal Hunter. „Drátěnkou? Pískovačkou? Nemyslím, že fakt, že takhle chodí všechny holky, je nějaká omluva.“

„Tvoje slovo je zákon,“ zamumlala Juliana.

Hunter paličatě vystrčil bradu.

„Vymezuješ pevnou hranici,“ pokračovala. „Vrátíš se se štítem, anebo na štítě.“

Rozhodil ruce. „No dobrá, o co ti jde?“

Juliana před něj položila talíř se snídaní, tvářila se tolerantně. „Naučila jsem se bojovat jen za věci, které jsou důležité, a zbytek nechávám plavat. Ello se předtím skoro nemalovala. Teď chce jen vypadat přesně tak jako ostatní spolužačky. Až nastoupí na střední a uvidí starší dívky, bude napodobovat je.“

Povzdechl si. „Stýská se mi po naší malé holčičce. Neexistuje nějaká pilulka, kterou bychom jí dali a ona by byla jako dřív?“ zkoušel žertovat, ale ve tváři se mu odrážel úžas, že děvčátko s plyšovými papučemi ve tvaru králíčka, které mu lezlo na klín a chtělo pohádku, se teď chová, jako by ji v jeho blízkosti mohla poleptat kyselina.

„Jestli tě to uklidní, tak ke mně se chová ještě hůř,“ informovala ho Juliana. „Ty alespoň můžeš každý den utéct do práce, jenže já jsem tady zavřená s dvojčaty, a když se Ello vrátí domů…“ Juliana zmlkla. Nechtěla s tímhle začínat. Zatím ne.

Ello stála ve svém pokoji malinko nakloněná dopředu a zírala na sebe do zrcadla. Nenáviděla každičký kousek z toho, co viděla. Zdědila po matce brazilské rysy, ale bez jejího snědšího odstínu to ztrácelo jakýkoli smysl. Místo toho si Pánbůh krutě zažertoval a nadělil jí tuctovou bledou pleť, kterou si předkové jejího otce přivezli z nějaké země, kde takhle odporně vypadají všichni.

Nechuť se vztahovala na všechno pod krkem. Hlavně pod krkem! Měla snad všechny možné nesnesitelné vady pod sluncem. Nejhorší tělo na světě. Dnes ráno si závistivě prohlédla matku, která byla navzdory mateřství stále štíhlá a sexy. Ve srovnání se supermodelkou připravující snídani si Ello připadala jako mrož. Její matka je stará. Tohle je strašně nefér.

Na prádelníku pod zrcadlem stály její trofeje z tanců na ledě, které získala od sedmi let. V páté třídě soutěžila s dívkami z celého okresu a vyhrála! Když přebírala cenu, táta křičel a pískal. Jenže stejný pohár pak dostaly všechny, což znamenalo, že nemá cenu se vůbec snažit.

Ello sáhla po volném, olivově hnědém svetru, který nosila od letních prázdnin. Beztvarý oděv ji zahaloval četnými záhyby, což bylo přesně to, co chtěla, Takhle nikdo neuvidí nic od ramen až k nohám.

Už poněkolikáté v tomto týdnu, dokonce i toto ráno, se Ello podívala na zarámovanou fotomontáž, která před rokem vystřídala plakát s jednorožcem. Byl to narozeninový dárek od její nejlepší kamarádky a šlo o koláž několika fotografií, které zachycovaly ji i Brittne. Většinou to byla selfíčka a na všech se usmívaly a smály. Byly šťastné, šťastné, šťastné.

Brittne. Středobod jejího vesmíru. Brittne s největšíma hnědýma očima na světě, dokonalý úsměv, plavé vlasy, rovné, dlouhé. Její rodiče byli v každém směru zosobněním všednosti, ale když někam vstoupila jejich dcera, rozhostilo se ticho. A tohle dokázala ve třinácti. Ale Brittne milovala Ello a Ello milovala ji. Nerozlučná dvojice. Brittne byla jediný důvod, proč Ello žila.

Otočila se zpátky k zrcadlu a zavrčela, čímž jasně vyjádřila všechny své pocity. Jak přežije tělocvik?

Naprostá katastrofa!

Sander s heknutím vytáhl z poličky v koupelně urnu. Byla pořádně těžká. Uložil ji tak vysoko, aby se k ní nedostala dvojčata a nerozsypala babiččin popel po celém obýváku.

Celé ráno na Barbaru usilovně myslel – snad to bylo tou bolestí na hrudníku, která ho trápila v noci. Usoudil, že utrpěl infarkt, a k tomu faktu se stavěl nejednoznačně. Postavil urnu na toaletní stolek a ironicky se zadíval na zářivé tyrkysové provedení. Manželka vždy milovala šperky v jihozápadním stylu a tahle věcička by ji potěšila. Jenže ona byla uvnitř a on venku, a veselá barva sloužící k tak ponurému účelu mu vadila. Až zpopelní jeho, pravděpodobně vloží spálené ostatky do fádní kovové krabice, protože přesně to bude vystihovat, jaký byl, než jeho svíce dohořela.

„Brzy tě uvidím, drahoušku,“ zašeptal. Zatajil dech a poslouchal, jestli mu obsah urny neodpoví, ale slyšel jen, jak se Winstead drbe za uchem.

Juliana se soucitně dívala, jak se Hunter přebírá v míchaných vajíčkách. Nervozita jím probíjela jak elektrický proud.

„Tohle je nejdůležitější schůzka v mé kariéře,“ povzdechl si. „S paní O’Brienovou jsem zatím moc nemluvil, ale teď si mě povolala a požaduje všechny informace. Ještě dnes. Za pět hodin.“

Juliana se na něj podívala. „A tohle si chceš vzít na sebe?“ zeptala se mírně.

Hunter poplašeně trhnul hlavou. „Cože? Jak to prosimtě myslíš?“

Juliana se laskavě usmála. „Ta kravata se ke košili možná moc nehodí. Najdu ti jinou,“ navrhla.

„Nevíš, kam jsem si položil hrnek s kafem?“ vyhrkl.

Juliana se vydala ke kuchyňské lince a šálek mu přinesla. Zatajila dech a obrnila se. „A nezapomeň, že spolu jdeme na oběd.“

Zjevně opravdu zapomněl. Vykulil oči. „Jé.“

Zavrtěla hlavou. „Máme to už dlouho zapsané v kalendáři,“ připomněla mu. „Musíme si promluvit. Je to důležité.“

Vstal a přenesl talíř do dřezu, aby ho kuchyňský skřítek mohl vložit do myčky. „Já vím,“ kývl, ačkoli bylo zřejmé, že nic neví a nemá ponětí, o čem s ním chce Juliana mluvit. „To ta schůzka. Je zásadní, zlato.“

„Já vím,“ kývla. Často si říkali „já vím“, ale věděli to opravdu?

Hunter roztržitě odložil šálek na kuchyňskou linku a odešel. Juliana trpělivě čekala. Asi po minutě nebo po dvou nakoukl zpátky do místnosti. „Nenechal jsem si tady kafe?“

Juliana mu mlčky podala hrnek a pak vložila jeho talíř do myčky. Upřímně a zhluboka si povzdechla. Připravovala se na dnešní oběd stejně pečlivě jako kdysi na soudní líčení. Přesto, navzdory nácviku, váhala.

„Jak jen mu to povím?“ zeptala se sama sebe nahlas.

Dvojčata seděla v autosedačkách, vzájemně se kopala do nohou a žvatlala. Juliana mrkla na děti ve zpětném zrcátku. Ello se dívala z okna. Buď měla mizernou náladu, nebo to předstírala. Garrett nedokázal bratra udeřit pěstičkou, tak po něm alespoň hodil kousek sušenky.

Ewan cosi nesrozumitelného poznamenal a oba se hlasitě rozřehtali.

„Co to říkal?“ zeptala se Juliana dcery coby aktivního tlumočníka.

„Prý se Garrett právě počural do kalhot,“ vysvětlila Ello.

Ozval se další výbuch smíchu.

„Vážně?“ opáčila Juliana.

„Já to teda zjišťovat rozhodně nebudu,“ odvětila Ello s úsměvem.

Juliana žasla nad tím, jak se její dcera mávnutím proutku dokáže změnit ze zlomyslné čarodějnice v normálního člověka. Raději to ale nekomentovala, aby se Ello znovu netransformovala do bytosti, která kdysi dávno bývala fajn.

Juliana se držela každodenního programu a napřed vysadila Ello před školou. Dcera opustila minivan s nahrbenými zády, z nichž čišelo opovržení. Přímou čarou si to zamířila ke skupince skorožen klábosících před budovou.

„Tak tohle jsou lidé, kterým dcera dává přednost před vlastní rodinou,“ zamumlala si Juliana pro sebe.

Vůdkyní party byla Ellina nejlepší kamarádka už od první třídy, Brittne. Juliana té holce nevěřila. Nevěřila jí od první chvíle, kdy se Brittnina rodina nastěhovala do sousedního domu. Když s Hunterem koupili nový dům, Juliana snila o tom, že si Ello najde nové kamarády, ale ta vždycky mluvila jen o Brittne.

Auto náhle vjelo do díry velikosti jámy po granátu a hoši se lekli natolik, že zmlkli. Juliana čekala vibrace svědčící o protržené pneumatice. Nic se sice nedělo, ale přesto zůstala mimořádně ostražitá. Zatímco trpělivě čekala na semaforu, zadívala se na zetlelou vegetaci pozdního listopadu a nízká valící se mračna. V létě bývala tahle křižovatka ucpaná, ale když listí opadalo ze stromů, každý, kdo měl rozum a peníze z Michiganu odjel.

Příští zastávka: školka. Juliana zaparkovala a vytáhla syny z popruhů sedaček. „Připraveni na školku?“ zeptala se jich zpěvným hlasem, vzala je za ruce a odvedla je do budovy. Bývaly dny, kdy se kluci vzpírali a ječeli, jako by je táhla do Alcatrazu. A pak byly dny jako tento, kdy se, jakmile je pustí, rozeběhnou k ostatním chlapcům, kteří se právě vzájemně mlátí polystyrenovými netopýry.

Konečně byla volná. Když rozjařeně zamířila autem do obchodu, usmívala se. „Máš volno. Jen pro sebe. Cesta je u konce,“ sdělila si bez stopy ironie.

V tu chvíli se jí monitor na palubní desce rozsvítil videohovorem. Paní Espinoza. Juliana vytřeštila oči na display a srdce se jí rozbušilo.

„Ale ne…“

Nemohla si dovolit, aby volání spadlo do hlasové schránky, a tak stiskla tlačítko na volantu.

„Ano?“ ozvala se a snažila se přitom skrýt strach v hlase.

„Paní Gossová?“ opáčil ženský hlas.

Ačkoli paní Espinoza pocházela z Hondurasu a Juliana z Ria de Janeiro a přestože nemluvily stejným mateřským jazykem, i tak ji Juliana považovala za jediného spolehlivého spojence ve světě plném zvratů, rozvrhů a špinavého prádla, špinavého prádla, špinavého prádla. Jenže i spojenci mohou být nestálí, a kdykoli jí tato žena ráno volala, Juliana vždy větřila případnou zradu.

Paní Espinoza je nejspíš nemocná a nemůže dneska pracovat. Nebo vyhrála v loterii, nebo jejího manžela přeložili – nebo zkrátka něco jiného. Může to být cokoli.

„Mám bratrovo auto,“ informovala paní Espinoza Julianu. „To moje se rozbilo. Musím to ve školce nahlásit?“

Juliana se úlevou málem rozplakala. „Ne, to je v pořádku,“ odpověděla. „Takže dnes dvojčata vyzvednete?“

„Ach, jistě, jako obvykle,“ ujistila ji paní Espinoza.

„Děkuju. Děkuju.“ Juliana se celá rozplývala. Nahlas to nikdy neřekla, ale kdyby ji paní Espinoza požádala o milion dolarů, Juliana by je sehnala. Čisté, v neoznačených bankovkách. Žádná policie.“

Zavěsily. Juliana mrkla na čas. Všechno zvládla rychle. „Na oběd s Hunterem zbývá ještě fůra času,“ ujistila se.

Srdce se jí znovu rozbušilo.

3. KAPITOLA

6

Winstead ležel na pelíšku, což byl v podstatě pohodlný polštář, dost prostorný pro jeho velké, vytáhlé tělo. V této pozici trávil spoustu času a jeho čichu nic neuniklo.

Věděl, že se dům pozvolna vyprazdňuje. Napřed samostatně odešel muž Hunter. Pak se ozvala změť hlasů, jak matka Juliana nahnala zbytek své smečky do garáže. Následoval nějaký mechanický zvuk a najednou bylo ticho.

Taťka klimbal v křesle. V ruce držel knížku, ústa měl otevřená a hruď se mu téměř neviditelně zvedala a klesala. Ačkoli toho v noci moc nenaspal, přes den míval chvilky, kdy dřímal a mezi zuby mu pohvizdoval pravidelný dech.

Winstead cítil bolest v kloubech a věděl, že páníček je na tom stejně – poznal to podle vzdechů a stenů, když Taťka vstával z postele.

Winstead měl o něj starost. Bývaly časy, kdy ho brával na procházky po okolí a hrál si s ním na podlaze.

Pak se něco stalo Mamce, začala hodně spát a ošetřovali ji lidé, kteří páchli štiplavými chemikáliemi. Winstead u ní nebyl, když se to stalo, ale zaslechl Taťkův pronikavý pláč a zoufale škrábal do dveří, za kterými Mamka byla. Když se dveře konečně otevřely, Taťka vyšel, zhroutil se k němu na zem a zabořil si mokrou tvář do jeho kožíšku. Do ložnice téměř beze zvuku vstoupili šeptající lidé a odvezli Mamku na vysoké posteli s kolečky.

Na tento den Winstead nikdy nezapomněl, i když mu nerozuměl.

Krátce poté se s Taťkou přestěhovali sem, do domu s dvěma malými kluky, kteří hodně křičeli, milou dívkou, jež ho občas pohladila, a dvěma dospělými, kteří byli příliš zaneprázdnění, než aby si všímali nějakého psa.

Winstead a Taťka už prožili v tomhle novém, hlučném domě dvě zimy a další se blížila. Winstead nechápal, proč se nevrátí zpátky domů, ale Taťka byl jeho všechno, a dokud byl s ním, byl šťastný, i když věděl, že Taťka šťastný není. Nehledě na to, jak moc ho Winstead miloval, Taťka mohl být šťastný jen s Mamkou. Když Winstead usínal, často si představoval Mamku, domov a chvíle, kdy čekal, až se oba vrátí.

Winstead začichal a ucítil Taťkův odér. Byl výrazný, důvěrně známý a zakyslý. Když ještě pobývali s Mamkou, Winstead obvykle na Taťkově kůži postřehl jemnou vůni z Mamčiných lahviček v koupelně. Jenže potom Taťka trávil v koupelně čím dál míň času, čím dál méně se koupal a sušil. Vlastně teď nedělal skoro vůbec nic. Téměř se nehýbal, jako kdysi Mamka, když se blížila ke svému konci.

Jak Winstead přemítal, jeho starost o páníčka rostla. Ignoroval ztuhlé klouby, vstal z pelíšku, se zasténáním se protáhl, vydal se k Taťkovi a položil mu hlavu do klína.

Taťka po dlouhém vnitřním boji konečně otevřel oči. Napřed se zmateně rozhlédl, a teprve potom se zadíval na psa. Winstead malinko zavrtěl ocasem.

„Copak je, kamaráde?“ zeptal se Taťka. „Potřebuješ jít ven?“