Obsah

PROLOG

19. listopadu

„STAČÍ OTEVŘÍT A JSOU TU.“

11. ledna

14. února

8. března

19. dubna

30. dubna

5. května

29. května

28. července

10. srpna

19. srpna

BĚLINKA A RŮŽENKA

ELEGANTNÍ FINESA

Nultá hodina

Přeložila Lenka Faltejsková

Towards Zero

Copyright © 1944 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trademarks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2022.

Translation entitled NULTÁ HODINA

Copyright © 2022 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8303-6

Robertu Gravesovi

Milý Roberte,

tuto knihu věnuji Vám, neboť jste tak laskav a tvrdíte, že máte mé příběhy rád. Žádám o jediné, a sice abyste se při čtení striktně zdržel kritiky (nepochybně přiostřené po Vašich nedávných výstřednostech na tomto poli!).

Jde o příběh pro potěšení, nikoli o adepta na literární pranýř pana Gravese!

Vaše přítelkyně

PROLOG

19. listopadu

Skupinka rozsazená kolem krbu sestávala vesměs z právníků nebo těch, kdo se o právo nějak zajímali. Sešli se tu právník pan Martindale, královský rada Rufus Lord, mladý Daniels, který se proslavil při Carstairsově případu, několik dalších advokátů, soudce Cleaver, Lewis z firmy Lewis & Trench a starý pan Treves. Tomu táhlo na osmdesát, a to na velmi vyzrálých a zkušených osmdesát. Byl členem známé advokátní kanceláře, a to členem nejslavnějším. Podařilo se mu dosáhnout v bezpočtu choulostivých případů mimosoudního vyrovnání a říkalo se, že by se v celé Anglii nenašel nikdo, kdo by se vyznal v zákulisí soudnictví tak jako on. Specializoval se na kriminologii.

Lehkomyslní lidé panu Trevesovi radili, že by měl sepsat své memoáry. Sám tento názor nesdílel. Dobře si uvědomoval, že toho ví až moc.

Už dávno odešel do penze, přesto byste v celé Anglii nenašli člověka, jehož názor by se v právním bratrstvu těšil takové úctě. Kdykoli se ozval jeho tenký hlas a precizní dikce, okamžitě se rozhostilo uctivé ticho.

Momentálně se hovor točil kolem hojně probíraného případu, který byl toho dne uzavřen v soudní síni v Old Bailey. Šlo o vraždu a obžalovaný nebyl shledán vinným. Přítomná společnost znovu probírala celý případ a podrobovala jej odborné kritice.

Obžaloba pochybila v tom, že se spolehla na jednoho z povolaných svědků – Depleachovi mělo dojít, jakou šanci tím poskytuje obhajobě. Mladý Arthur z výpovědi té mladé služebné vytěžil, co mohl. Bentmore v závěrečné řeči výtečně vrátil celou tu záležitost do správné perspektivy, jenže to už bylo pozdě – dívce uvěřila celá porota.

S těmihle porotci to bývá ošidné – nikdy se nedá předvídat, co spolknou a co ne. Ovšem jakmile si jednou něco vezmou do hlavy, už to z ní jednoduše nedostanete. Nechali se přesvědčit, že svědkyně ohledně toho páčidla nelže, a tím to haslo. Lékařský posudek byl trochu nad jejich chápání. Všechny ty sáhodlouhé termíny a vědecká hatmatilka – věru mizerní svědci, tihle učení mudrcové! Samé koktání a mumlání, nedokážou jednoznačně odpovědět ano nebo ne ani na nejjednodušší otázku, pořád jen „za určitých okolností by to možné bylo“ a tak dál.

Každému se dostalo příležitosti vyjádřit v průběhu debaty svůj názor na věc, ale jak se pronášené poznámky stávaly křečovitějšími a nesouvislejšími, sílil mezi účastníky pocit, že něco schází. Všichni se postupně otočili k panu Trevesovi, neboť ten se zatím do diskuse vůbec nezapojil. Začalo být zřejmé, že celá společnost čeká na poslední slovo nejváženějšího kolegy.

Pan Treves seděl opřený v křesle a nepřítomně si čistil brýle. Teprve pronikavé ticho, které se v místnosti rozhostilo, ho přimělo vzhlédnout.

„Co?“ pronesl nejistě. „Co že jste to říkali? Na něco jste se mě ptali?“

Odpověděl mu mladý Lewis. „Probírali jsme Lamorneův případ, pane Trevesi.“ S tím se vyčkávavě odmlčel.

„No ano, ano. Přemítal jsem nad tím.“

Mezi přítomnými zavládlo uctivé ticho.

„Obávám se však,“ dodal vážený muž, aniž by přestal pucovat brýle, „že jsem se nechal unést představivostí. Ano, nechal jsem se unést. Snad je to přibývajícími roky. V mém věku už si člověk může tuhle výsadu dovolit, může se nechávat unést představivostí podle libosti.“

„To jistě ano,“ přitakal mladý Lewis, tvářil se ovšem nechápavě.

„Vlastně jsem ani neuvažoval,“ pokračoval starý pán, „o různých právních aspektech, byť byly zajímavé – dokonce velmi zajímavé –, a kdyby porota vynesla opačný rozsudek, určitě by bylo na čem stavět odvolání. To teď ovšem rozvádět nebudu. Uvažoval jsem, jak říkám, nikoli o právních aspektech, nýbrž o – zkrátka o lidech, kteří v tom případu figurují.“

Všichni se zatvářili dost zaskočeně. Sami přemýšleli o zúčastněných osobách pouze v souvislosti s věrohodností jejich svědectví. Nikdo se dokonce neodvážil ani spekulovat, zda byl obžalovaný vinen, nebo nevinen, jak konstatoval soud.

„O lidech, víte?“ pronesl pan Treves zamyšleně. „O lidech všeho druhu, velikostí a podob. O těch chytrých, ale i o těch hloupých – a těch byla většina. Přišli z různých končin, z Lancashiru, ze Skotska – ten majitel restaurace dokonce z Itálie a ta učitelka odněkud ze Středozápadu. Každý z nich se do té věci nějak zapletl a nakonec se všichni sešli jednoho pošmourného listopadového dne v londýnské soudní síni. Každý sehrál nějakou malou úlohu. A všechno to vyvrcholilo obviněním z vraždy a soudním procesem.“

Odmlčel se a jemně si při tom poklepával prsty na koleni.

„Mám dobré detektivky rád,“ poznamenal. „Jenže nezačínají na správném místě! Začínají vraždou. A vražda je přece konec. Celý příběh začíná dávno před ní – někdy i před spoustou let –, jsou tu nejrůznější příčiny a události, které zavedou určité osoby na určité místo v určitou dobu o určitém dni. Vezměte si třeba svědectví té služtičky – kdyby jí kuchtička nepřebrala milého, nedala by uraženě výpověď, nenastoupila by k Lamorneovým a nestala by se tak klíčovým svědkem obhajoby. Nebo ten Guiseppe Antonelli – co přijel na měsíc vystřídat svého bratra. Ten bratr je slepý jako patrona. Neviděl by, co zachytily Guiseppeho bystré oči. Kdyby ten konstábl nešmajchloval s kuchařkou v domě číslo 48, nebyl by se vracel z pochůzky pozdě…“

Mírně pokývl hlavou.

„Všechno to spěje k určitému okamžiku… A pak, když nadejde čas – pohár přeteče! Nultá hodina. Ano, všichni spěli k nulté hodině…“

Po chvíli zopakoval: „K nulté hodině…“

Načež se lehce zachvěl.

„Jestli je vám zima, pane Trevesi, přisedněte si blíž ke krbu.“

„Kdepak,“ odmítl starý muž. „To jen jako by mi, jak se říká, někdo přešel po hrobě. Co naplat, už budu muset domů.“

Přívětivě všem pokývl a pomalu a obezřetně opustil místnost.

Po jeho odchodu se rozhostilo pochybovačné ticho, načež Rufus Lord, královský rada, poznamenal, že na tom chudák starý Treves není nejlíp.

Sir William Cleaver pronesl:

„Bystrá hlava – velice bystrá –, ale přece jen už má svoje léta.“

„Navíc má slabé srdce,“ dodal Lord. „Jak jsem slyšel, může ho každou chvíli zradit.“

„Dobře se o sebe stará,“ namítl mladý Lewis.

V té době pan Treves opatrně nastupoval do svého nehlučného daimleru. Šofér ho vysadil u domu na tichém náměstí. Pozorný komorník mu pomohl z kabátu. Starý pán se odebral do své knihovny, kde bylo zatopeno v krbu na uhlí. Jeho ložnice se nacházela hned vedle této místnosti, s ohledem na své slabé srdce zásadně nechodil po schodech.

Posadil se k ohni a přitáhl si k sobě dopisy.

V duchu se ještě stále zaobíral příběhem, jejž načrtl pánům v klubu.

„Právě teď,“ zabručel pro sebe, „se jistě někde schyluje k dramatu – k vraždě. Kdybych ty zábavné knížky o krvi a zločinu psal já, začal bych u postaršího pána, který právě sedí u krbu a otevírá poštu – a aniž to tuší, směřuje k nulté hodině…“

Rozřízl obálku a nepřítomně se zadíval na papír, jejž z ní vytáhl.

A náhle se jeho výraz změnil. Ze zasnění se rázem vrátil do reality.

„Ale propána,“ ulevil si, „tohle je vážně k vzteku! No to mě ale dopálilo, po tolika letech! Tím se mění všechny moje plány.“

„STAČÍ OTEVŘÍT A JSOU TU.“

11. ledna

Muž na nemocničním lůžku se nepatrně posunul a potlačil zaúpění.

Staniční sestra se zvedla od stolu a došla k němu. Natřásla mu polštáře, posunula ho do pohodlnější pozice.

Angus MacWhirter místo díků jen zabručel.

Momentálně pociťoval vzpurnost a hořkost.

Přitom mohlo být dávno po všem. Touhle dobou měl mít všechno za sebou! K čertu s tím zatraceným hloupým stromem, co musel vyrůst zrovna z té skály! K čertu s těmi všetečnými milenci, co si i za studené zimní noci dali dostaveníčko na kraji útesu.

Nebýt jich (a toho stromu!), už by bylo po všem – skok do hlubokých ledových vod, možná krátký souboj s vlnami, a pak už jen zapomnění. Konec jednoho promarněného, zbytečného a nanicovatého života.

A místo toho? Leží v nemocniční posteli se zlomeným ramenem a s vyhlídkou na to, že ho nakonec ještě postaví před soud za to, že se pokusil připravit sám sebe o život.

K čertu s tím, je to přece jeho život, nebo ne?

Kdyby byl uspěl, zbožně by ho pochovali jako nešťastníka, který se pomátl!

Pomátl, to určitě! Nikdy nebyl příčetnější! Sebevražda mu v dané situaci připadala jako vůbec nejlogičtější a nejrozumnější počin.

Byl úplně vyřízený, s trvale poškozeným zdravím, manželka mu utekla s jiným. Přišel o práci, o lásku, o peníze, o zdraví i o naději, copak se v takovém stavu nabízí jiné řešení?

A teď má na krku tuhle lapálii. Nějaký pokrytecký soudce ho bude kárat za to, že rozumně naložil s komoditou, jež patřila výhradně jemu – s vlastním životem.

Pobouřeně si odfrkl. Cítil, jak mu stoupá horečka.

Ošetřovatelka se znovu objevila vedle něj.

Byla mladá, rusovlasá, s laskavou a poněkud prázdnou tváří.

„Máte velké bolesti?“

„Ne, nemám.“

„Dám vám něco na spaní.“

„To teda nedáte.“

„Ale –“

„Myslíte si snad, že nevydržím trochu bolesti a nevyspání?“

Jemně a trochu povýšeně se usmála.

„Pan doktor říkal, že vám smím něco dát.“

„Je mi jedno, co vykládal doktor.“

Urovnala mu přikrývku a sklenku s citronádou posunula o kousek blíž. Trochu se za sebe zastyděl.

„Omlouvám se, že jsem byl tak nepříjemný.“

„Nic se nestalo.“

Rozčilovalo ho, že se jí jeho mizerná nálada vůbec nedotkla. Nic nemohlo proniknout blahosklonnou lhostejností, již zdravotníci nosí jako brnění. Pro ni byl pacient – ne člověk.

„Proč do toho museli všichni strkat nos!“ ulevil si.

„Ale no tak, to od vás není moc hezké,“ pokárala ho.

„Hezké?“ opáčil. „Hezké? Prokrista!“

„Ráno vám bude líp,“ pronesla nevzrušeně.

Polkl.

„Vy sestřičky. Vy sestřičky! Jste nelidské, abyste věděla!“

„Víme, co je pro vás nejlepší.“

„A to je právě k vzteku! Na vás. Na téhle nemocnici. Na celém světě. Věčně do všeho strkáte nos! Víte, co je pro ostatní nejlepší. Pokusil jsem se zabít, to snad víte, ne?“

Přikývla.

„Byla to jedině moje věc, jestli se chci vrhnout z té mizerné skály! Se životem jsem skončil. Byl jsem na dně.“

Tiše mlaskla, což mělo naznačit jakýsi neurčitý soucit. Byl její pacient. Utěšovala ho tím, že ho nechávala, ať si uleví.

„Proč bych se nemohl zabít, kdy se mi zachce?“ obořil se na ni.

Na to odpověděla poměrně vážně:

„Protože je to špatné.“

„Proč je to špatné?“

Pochybovačně se na něj zadívala. Ne že by ji zviklal v přesvědčení, jen nebyla natolik výřečná, aby své pocity dokázala vysvětlit.

„No – prostě – zabít se je bezbožnost. Musíte žít, ať se vám to líbí nebo ne.“

„Proč musím?“

„Jistě se přece musí najít někdo, na koho byste měl brát ohled, ne?“

„U mě ne. Na světě není živá duše, již by můj odchod nějak mrzel.“

„Copak nemáte příbuzné? Matku, sestry nebo někoho?“

„Ne. Míval jsem manželku, ale opustila mě – a dobře udělala! Viděla, že jsem budižkničemu.“

„Tak máte aspoň přátele.“

„Nemám. Nejsem přátelský člověk. Podívejte se, něco vám povím. Býval jsem veselý chlapík. Měl jsem dobrou práci a hezkou ženu. Pak došlo k autonehodě. Můj šéf řídil a já jel v tom autě s ním. Chtěl, abych vypověděl, že jel v době nehody pod padesát. Jenže na tachometru měl skoro osmdesát. Při té nehodě nikdo nezemřel, nestalo se nic vážného, chtěl to jen kvůli pojišťovákům. Odmítl jsem. Byla to lež. A já nelžu.“

Sestra prohlásila:

„Podle mě jste se zachoval správně. Opravdu správně.“

„Ano, to si myslíte, viďte? Jenže ta umíněnost mě připravila o místo. Šéf se naštval. Postaral se, aby mě jinde nevzali. Moje žena začala mít brzy po krk mého bědování, že nemůžu nic dělat. A tak utekla s mým bývalým kamarádem. Byl slušně zajištěný a měl našlápnuto k povýšení. Já naopak klesal ke dnu. Začal jsem pít, což mi při shánění práce zrovna nepomohlo. Nakonec jsem začal dělat nosiče – a strhnul jsem se. Doktor povídal, že síla už se mi nevrátí. To už jsem vážně neměl proč žít. Skončit to bylo nejjednodušší a nejčistší řešení. Můj život neměl cenu pro mě ani pro nikoho jiného.“

Sestřička tiše podotkla:

„To nemůžete vědět.“

Zasmál se. Už teď se mu nálada zvedla. Pobavila ho její naivní zatvrzelost.

„K čemu bych někomu byl, milé děvče?“

Zaskočeně odpověděla:

„To nemůžete vědět. Třeba teprve budete – jednou…“

„Jednou? Žádné jednou. Příště už si dám pořádně záležet.“

Zavrtěla rozhodně hlavou.

„Kdepak. Teď už se nezabijete.“

„Proč ne?“

„Tak to nedělají.“

Zůstal na ni zírat. „Tak to nedělají.“ Stal se příslušníkem třídy potenciálních sebevrahů. Otevřel ústa, chtěl vehementně protestovat, zabránila mu v tom však vrozená upřímnost.

Udělal by to znovu? Chtěl to vůbec doopravdy udělat?

A najednou pochopil, že ne. Aniž by k tomu měl důvod. Snad to byl ten její ověřený odborný poznatek. Sebevrazi to tak nedělají.

Tím spíš z ní chtěl vyrazit aspoň nějaký ústupek po etické stránce.

„V každém případě mám právo naložit se svým životem, jak uznám za vhodné.“

„Ne. To tedy nemáte.“

„A pročpak ne, děvče milé?“

Zčervenala. Začala si hrát se zlatým křížkem na řetízku, který měla na krku, než namítla:

„Vy to nechápete. Bůh vás může potřebovat.“

Zaskočeně se na ni zadíval. Nechtěl otřást její dětinskou vírou. Výsměšně poznamenal: „Třeba jednoho dne zastavím koně, který se splašil, a zachráním tak nějaké zlatovlasé dítě před smrtí, co? Takhle to myslíte?“

Zavrtěla hlavou. Pokusila se vyjádřit, co v duchu vnímala tak jasně, a přece jí to vázlo na jazyku: „Třeba už jen tím, že někde budete – a ani nemusíte nic dělat – prostě jen budete na určitém místě v určitou dobu – nedokážu zkrátka vysvětlit, jak to myslím, ale mohl byste – třeba jít jednoho dne po ulici a už jen tím dosáhnout něčeho nesmírně důležitého – a třeba ani nebudete sám vědět, co to bylo.“

Rusovlasá sestřička pocházela ze západního pobřeží Skotska a v její rodině se dědil dar „vidění“.

A snad, jen matně, uviděla muže, který jde jedné zářijové noci po cestě a zachrání tím jiného člověka před strašnou smrtí…

14. února

V místnosti byl jen jediný člověk a slyšet bylo jen škrábání pera, jímž řádku po řádce popisoval list papíru.

Nebyl tu nikdo, kdo by si mohl vznikající text přečíst. Jinak by asi nevěřil svým očím, protože na papíře se právě zhmotňoval zřetelný a pečlivě propracovaný plán vraždy.

V některých chvílích si tělo uvědomuje mysl, jež ho ovládá – v těch okamžicích se poslušně podvolí tomu neznámému čemusi, co řídí jeho konání. A jindy si uvědomí mysl, že vlastní a ovládá tělo a může dosáhnout svého účelu tak, že ho využije.

Pisatel se nacházel ve druhém z obou nastíněných stavů. Vše řídila mysl, chladná a ovládaná inteligence. Tato mysl se zaměřila na jedinou myšlenku a jediný cíl – zlikvidování jiné lidské bytosti. A právě aby bylo možné tohoto cíle dosáhnout, vznikal na papíře metodicky vypracovaný postup. Pisatel vzal do úvahy každou možnost, každou okolnost. Bylo třeba předejít jakýmkoli případným zádrhelům. Jako všechny dobré plány nebyl ani tento striktně vymezený. V určitých bodech mohly nastat určité varianty. Vzhledem k tomu, že byl pisatel inteligentní, ponechal důmyslně jistý prostor i pro nepředvídatelné zvraty. Nicméně hlavní body byly jasné a pečlivě prověřené. Čas, místo, postup, oběť!…

Osoba zvedla hlavu. Uchopila popsané papíry a poznámky pozorně pročetla. Ano, všechno je nad slunce jasné.

Ve vážné tváři se objevil úsměv. Byl to však typ úsměvu, který nepůsobí právě příčetně. Osoba se zhluboka nadechla.

Člověk byl stvořen k obrazu svého Stvořitele a nyní šlo o děsivou parodii na radost tvůrce.

Ano, vše je naplánováno – reakce každého ze zúčastněných jsou předvídány a počítá se s nimi, je zahrnuto to dobré i zlé v každém z nich a vše je sladěno do jediného ďábelského projektu.

Scházela už jen poslední věc…

Osoba s úsměvem připsala datum – zářijový den.

Poté papír se smíchem roztrhala, cáry odnesla ke krbu a hodila je do ohně. Nepočínala si ani v nejmenším lehkomyslně. Plameny spolykaly a zničily všechno do posledního kousíčku. Od této chvíle existoval celý plán už jen v mysli svého stvořitele.

8. března

Superintendant Battle právě seděl u snídaně. Zarputile zatínal zuby a pomalu a pečlivě pročítal dopis, který mu právě předala uslzená manželka. Z jeho tváře se nedalo poznat zhola nic, neboť jeho tvář nikdy žádné pocity neprozrazovala. Vypadala jako vyřezaná ze dřeva – neochvějná, stálá a svým způsobem impozantní. Superintendant nikdy nebudil dojem člověka oslnivého intelektu a také na něm nic tak oslnivého nebylo, nicméně disponoval jistým povahovým rysem, jenž se špatně popisoval, zato však budil právě tak výrazný dojem.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ vzlykala paní Battleová. „Naše Sylvia!“

Sylvia byla nejmladší z pěti dětí manželů Battleových. Bylo jí šestnáct a chodila do dívčí internátní školy nedaleko Maidstonu.

Dopis jim napsala paní Amphreyová, ředitelka zmiňované školy. Byl srozumitelný, vlídný a nesmírně taktní. Přesto v něm černé na bílém stálo, že učitelský sbor znepokojovaly už nějakou dobu drobné krádeže, což se nakonec vyřešilo, když se k nim přiznala Sylvia Battleová. Tím pádem by ředitelka chtěla při nejbližší možné příležitosti „probrat celou situaci“ s jejími rodiči.

Superintendant dopis složil a strčil ho do kapsy. „Nech to na mně, Mary.“

Vstal, obešel stůl, pohladil ji po tváři. „A neboj se, miláčku, všechno se dá do pořádku.“

Opustil místnost a zanechal za sebou atmosféru útěchy a uklidnění.

Toho odpoledne usedl poměrně strnule do křesla v moderně a originálně zařízeném salonku paní Amphreyové. Velké strnulé dlaně měl položené na kolenou, upíral na ředitelku pohled a víc než jindy dával najevo, že je každým coulem policista.

Paní Amphreyová byla ve své funkci velmi úspěšná. Byla osobnost – a to velmi výrazná, osvícená a sečtělá, propojovala disciplínu s moderní myšlenkou sebeurčení.

Salonek vystihoval ducha celé školy. Všechno mělo studenou barvu ovesné kaše, stály tu velké vázy s narcisy a nádoby osázené tulipány a hyacinty. K tomu jedna nebo dvě reprodukce antických soch, dva exempláře pokrokového moderního sochařství a dva obrazy z éry italského primitivismu. Uprostřed toho všeho se vyjímala sama paní Amphreyová v tmavomodrých šatech, s dychtivým výrazem, jímž připomínala svědomitého chrta. Jasné modré oči na něj upírala přes brýle s tlustými skly, jež jim propůjčovaly zdání vážnosti.

„Důležité je,“ pronesla znělým a příjemně zabarveným hlasem, „abychom k tomu přistoupili správně. Musíme myslet především na tu dívku, pane Battle. Na Sylvii! Ze všeho nejdůležitější – ano, nejdůležitější – je, aby ji to nijak trvale nepoškodilo. Nechceme ji zatížit břemenem výčitek – je třeba vznést obvinění velmi šetrně, pokud je to vůbec nutné. Musíme odhalit, co stojí za těmi poměrně triviálními prohřešky. Že by pocit méněcennosti? Nejde jí sport, však víte – možná ji přepadla podvědomá touha zazářit v něčem jiném – prosadit své ego. Musíme postupovat velice opatrně. Proto jsem s vámi chtěla nejprve mluvit – abych zdůraznila, jak je nezbytné jednat se Sylvií velmi opatrně. Musím zopakovat, že je nesmírně důležité odhalit, co přesně stojí za tím.“

„Proto jsem také přišel, paní Amphreyová,“ odvětil superintendant.

Mluvil tiše, tvářil se neutrálně, zkoumavě si ředitelku školy prohlížel.

„Zatím jsem to s ní řešila velmi vlídně,“ pronesla.

Battle lakonicky opáčil:

„To je od vás hezké, madam.“

„Víte, já mám tyhle mladinké slečny opravdu ráda a rozumím jim.“

Na to neřekl superintendant nic, místo toho požádal:

„Rád bych se teď setkal s dcerou, kdyby vám to nevadilo, paní Amphreyová.“

Ředitelka se ho jala s novou vervou nabádat, aby postupoval opatrně – šel na dívku pomalu –, aby si neznepřátelil dítě na prahu rozpuku ženství.

Superintendant nejevil žádné známky netrpělivosti. Tvářil se zcela neutrálně.

Nakonec ho zavedla do své pracovny. Na chodbě minuli dvě dívky. Ty se uctivě postavily do pozoru, ale z očí jim čišela zvědavost. Paní Amphreyová uvedla Battlea do malé místnosti, už ne tak osobité jako ta dole, a dodala, že za ním dceru pošle.

Než však stačila odejít, zastavil ji.

„Ještě minutku, madam. Jak jste vlastně přišla na to, že ty – ehm – ztráty má na svědomí Sylvia?“

„Psychologickou metodou, pane Battle.“

Ředitelka to pronesla s největší důstojností.

„Psychologickou metodou? Hm. A co takhle nějaké důkazy, paní Amphreyová?“

„No jistě, chápu, že uvažujete takhle. Mluví z vás vaše – ehm – profese. Ovšem psychologie už dnes nachází uplatnění i v kriminalistice. Ujišťuji vás, že nemůže být pochyb – navíc se Sylvia sama ke všemu přiznala.“

„Ano, jistě – to už vím. Jen jsem se ptal, jak jste na ni vůbec přišla.“

„Víte, pane Battle, k těm nepříjemnostem, jak se dívkám ztrácely věci, které si nechávaly ve skříňkách, docházelo stále častěji. Svolala jsem tedy všechny studentky a seznámila je s fakty. Zároveň jsem při tom nenápadně sledovala jejich tváře. A Sylviin výraz mě okamžitě upoutal. Byly v něm výčitky – a rozpaky. Okamžitě jsem poznala, že to má na svědomí ona. Ovšem nechtěla jsem ji konfrontovat s obviněním. Chtěla jsem, aby se přiznala sama. A tak jsem jí připravila malý test – slovní asociace.“

Superintendant přikývl na znamení, že rozumí.

„A to dítě se nakonec ke všemu přiznalo.“

„Rozumím,“ pronesl.

Paní Amphreyová krátce zaváhala, pak opustila místnost.

Battle zůstal stát u okna a díval se ven, než se znovu otevřely dveře.

Pomalu se otočil a pohlédl na svou dceru.

Sylvia zůstala u dveří, které se za ní zavřely. Byla to vysoká, tmavovlasá a hubená dívka. Tvářila se zasmušile, byla uplakaná. Spíše krotce než vzdorně pronesla: „No tak jsem tu.“

Zamyšleně si ji nějakou chvíli prohlížel. Nakonec vzdychl.

„Neměl jsem tě sem vůbec posílat. Ta ženská je blázen.“

Sylvia užasla tak, že docela zapomněla na vlastní potíže.

„Paní Amphreyová? Vždyť je báječná! Všechny si to o ní myslíme.“

„Hm. Tak to asi zas takový blázen nebude, jestli svůj obraz dokáže tak dobře prodat. Každopádně pro tebe Meadway není to pravé místo – i když nevím – tohle se mohlo stát i jinde.“

Sylvia křečovitě semkla ruce, sklopila oči. „Je… je mi to líto, otče. Opravdu.“

„To by taky mělo,“ opáčil stroze. „Pojď sem.“

Pomalu a neochotně přešla k němu. Vzal ji velkou hranatou rukou za bradu a zadíval se jí zblízka do tváře.

„Asi ses kvůli tomu dost natrápila, viď?“ pronesl mírně.

Vyhrkly jí slzy.

Battle pomalu dodal:

„Víš, Sylvie, vždycky jsem věděl, že se u tebe jednou něco objeví. Většina lidí má nějakou slabinu a obvykle je dost zřejmá. Poznáš, když je děcko chamtivé, náladové nebo má sklony druhým ubližovat. Tys byla hodné dítě, tiché – miloučké –, nebyly s tebou nejmenší potíže. A to mi někdy dělalo starosti. Když má totiž člověk slabinu, o níž neví, může mu jednou pořádně podrazit nohy, až dojde na lámání chleba.“

„Jako u mě!“

„Ano, jako u tebe. Nevydržela jsi ten nátlak – a ještě to celé proběhlo tak zatraceně podivně. Kupodivu jsem se s ničím podobným ještě nesetkal.“

Dívka se nečekaně a pohrdavě ohradila:

„Řekla bych, že se zloději se setkáváš celkem běžně!“

„No ano – a vím o nich všechno. A právě proto, moje milá – ne protože jsem tvůj otec (otcové toho totiž o svých dětech zas tak moc nevědí), nýbrž protože jsem policista, vím moc dobře, že žádná zlodějka nejsi. Za celou dobu tady jsi nesebrala jedinou věc. Existují dva druhy zlodějů: jeden podlehne náhlému a příliš silnému pokušení, což se stává dost zřídka. Vlastně je až neuvěřitelné, jakému pokušení je obyčejný poctivý člověk schopen odolat. A pak je tu další druh – ten, který si bere, co mu nepatří, v podstatě automaticky. Ty ovšem nepatříš ani do jedné kategorie. Nejsi zlodějka. Jen velmi nezvyklý typ lhářky.“

„Ale –“ vyhrkla dívka.

Nenechal se vyrušit.

„Takže ses přiznala ke všemu? No ano, tohle už vím. Kdysi žila jedna světice – roznášela chléb chudým. Jejímu manželovi se to nelíbilo. Počíhal si na ni a zeptal se jí, co to nese v košíku. Ztratila kuráž a tvrdila, že nese růže. A on jí košík vyrval z ruky a skutečně – byly v něm růže. Zázrak! Kdybys byla svatá Alžběta ty, kdybys v tom košíku skutečně měla růže a potkal tě manžel a chtěl vědět, co to neseš, kapitulovala bys a řekla: ‚Chleba!‘“

Odmlčel se, načež jemně navázal:

„Stalo se to takhle, nemám pravdu?“

Delší odmlka, pak dívka náhle sklopila hlavu.

Otec ji vyzval:

„Pověz mi, dítě, jak to přesně bylo.“

„Všechny nás svolala dohromady, pronesla proslov. A já viděla, jak se na mě dívá, a poznala jsem, že si myslí, že jsem to udělala já. Cítila jsem, jak rudnu – a všimla jsem si, že se na mě začínají ohlížet i ostatní. Byla to hrůza. A pak mě začaly spolužačky sledovat a potají si šuškaly v koutě. Poznala jsem, že už si to myslí všichni. No a pak mě Ampka jednou večer vzala s několika dalšími sem nahoru a hrály jsme takovou slovní hru – ona vždycky pronesla nějaké slovo a my na to měly reagovat –“

Battle znechuceně zabručel.

„A já chápala, kam tím míří – a – byla jsem jako ochromená. Snažila jsem se neodpovědět špatným slovem, na které už čekala – myslet na úplně jiné věci – třeba veverky nebo kytky – a Ampka mě sledovala jako ostříž – však víš, jako když ti někdo vidí až do žaludku. No a pak – prostě to bylo čím dál horší, až si se mnou jeden den docela vlídně promluvila a říkala to tak – tak chápavě – a já – se rozbrečela a řekla, že ano, že jsem to udělala. A, tati, ach ta úleva!“

Battle si hladil bradu.

„Chápu.“

„Rozumíš tomu?“

„Ne, Sylvie, nerozumím, protože já to mám jinak. Kdyby se mě někdo pokusil přimět, abych se přiznal k něčemu, co jsem neudělal, spíš bych dostal chuť mu jednu vrazit. Ale chápu, jak k tomu došlo v tvém případě – a ta tvoje ostříží Ampka měla přímo před očima tak pěkný příklad psychologicky neobvyklého jednání, jaký si jen každý nedopečený stoupenec špatně pochopených teorií může přát. Teď tu šlamastyku musíme dát do pořádku. Kde najdeme paní Amphreyovou?“

Ředitelka se taktně zdržovala poblíž. Soucitný úsměv jí však zamrzl na tváři, jakmile superintendant Battle bez servítků prohlásil:

„V zájmu spravedlnosti pro mou dceru vás musím požádat, abyste případ svěřila místní policii.“

„Ale pane Battle, Sylvia přece sama –“

„Sylvia se tu ani nedotkla ničeho, co by jí nepatřilo.“

„Samozřejmě chápu, že jako otec –“

„Nemluvím s vámi jako otec, nýbrž jako policista. Požádejte o pomoc policii. Budou diskrétní. Ty věci se najdou někde schované a předpokládám, že se na nich budou nalézat usvědčující otisky prstů. Tyhle malé zlodějíčky většinou nenapadne vzít si rukavice. Dceru si s sebou vezmu domů. Jestliže policie najde důkazy – skutečné důkazy –, které by ji s těmi krádežemi spojovaly, jsem připraven na to, že stane před soudem a přijme patřičné následky. Nicméně nemám obavy.“

19. dubna

30. dubna

5. května

29. května

29. května

28. července

10. srpna

19. srpna