Obsah

- Prolog

- Část 1

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Část 2

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Část 3

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Část 4

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Epilog

- Poděkování

Xiran Jay Zhao

Železná vdova

IRON WIDOW

Text copyright © 2021 by Xi Ran Zhao

Jacket art copyright © 2021 by Ashley Mackenzie

Art direction by Terri Nimmo

Jacket design by Talia Abramson

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Tundra Books,

a division of Penguin Random House Canada Limited.

Translation © Jana Kunová, 2022

ISBN 978-80-242-8531-3

Rebecce Schaefferové,

která tu pro mě byla po celou tu cestu proměny

z čísla ve statistikách v někoho, kdo přežil

a měl dost síly k sepsání tohoto příběhu.

Vezměte prosím na vědomí, že tato kniha obsahuje scény násilí a zneužívání, sebevražedné myšlenky, diskuze a zmínky o sexuálním napadení (nikoli však přímé popisy), závislost na alkoholu a mučení.

Tato kniha není historická fantasy ani alternativní historie, nýbrž příběh z budoucnosti zasazený do zcela jiného světa inspirovaného kulturními prvky z různých období čínských dějin, v němž vystupují historické postavy, jejichž život se v tomto fantazijním pojetí odehrává za naprosto odlišných okolností. Tyto historické osobnosti jsou přetvořeny se značnou básnickou licencí, co se týče například jejich rodinného zázemí a výchovy nebo vzájemných věkových rozestupů, protože cílem není věrné zachycení konkrétního historického období. Chcete-li nahlédnout do skutečné historie, využijte prosím naučné zdroje.

PROLOG

CHun-tuni se blížili. Celá horda dusala divočinou a vířila nocí temnou bouři prachu. Jejich kulovitá beztvářná těla vyrobená z duchokovu se blyštěla pod stříbrným půlměsícem a nebem plným třpytících se hvězd.

Méně zdatný pilot by musel bojovat s nervozitou, než se s nimi střetne v bitvě, ale Jang Kuanga nic nerozházelo. U paty své strážní věže hned za Velkou zdí uvedl svou kuklu, Devítiocasou lišku, do pohybu. Byla vysoká jako sedmi-či osmipatrový dům a pichlavě zelená. Její kovové tlapy dunivě kráčely a země se pod nimi chvěla.

Kukla nebyla obyčejný válečný stroj. Jang Kuang ji neřídil volantem ani pákami, jako kdyby seděl v elektrickém vozidle nebo vznášedle. Ne, on se jí stal. Zatímco jeho smrtelné tělo vsedě dřímalo v kokpitu a objímalo pilotní konkubínu, kterou si vzal do dnešní bitvy, jeho mysl udílela povely všem součástem Devítiocasé lišky a vedla ji dusotem k blížící se hordě na obzoru. Spolu s ním se vlevo i vpravo řítily vpřed siluety dalších nasazených kukel.

Jang Kuang nechával tenoučkými akupunkturními jehlami na sedadle pilota, které se mu zakusovaly do páteře, proudit své čchi, životní sílu, jíž Lišku uváděl v pohyb. Čchi je prazákladní životadárnou substancí, která pohání vše na světě, od pučících listů přes sálající plameny po otáčení planety. A on nečerpal pouze ze svého čchi, přes mentální pouto kukly se napojil na svou pilotní konkubínu a nasál i její. Dívčina mysl se nezmohla na žádný odpor, ztratila se v hlubinách jeho mysli. Třepotavě v něm poletovaly útržky jejích vzpomínek, ale on se je snažil pokud možno nevnímat. Je lepší o svých konkubínách nic nevědět. Potřeboval od ní pouze to, aby se jejich čchi vzájemně provázala, znásobila tak jeho duchotlak a umožnila mu ovládat takto velkou kuklu.

Jako první k Jang Kuangovi dorazily hloučky Chun-tunů základní třídy, podobných přerostlým kovovým broukům, kteří se toužili Liškou provrtat a zabít ho. Ve světle hvězd jejich různé barvy splývaly. Někteří však zářivě zažhnuli, když začali ze svých těl v jasných paprscích nebo klikatých blescích vystřelovat útočné čchi. Kdyby jim Jang Kuang čelil coby člověk, tyčili by se nad ním jako domy a okamžitě by ho sežehli na prach, ale uvnitř Lišky mu nemohli ublížit, na to byli příliš malí. Když je drtil Liščinými drápy, projížděly jím záblesky cizích emocí – žalu, hrůzy a hněvu, bouřlivých a zároveň statických. Nevěděl přesně, jakým způsobem se z chun-tunských vraků vyrábějí kukly – takové znalosti měli výhradně nejvyšší inženýři –, ale přestože zdokonalovali své umění už po staletí, stále se jim ještě nepodařilo odstranit tu zvláštnost, kvůli níž piloti vnímali pocity Chun-tunů, když prorazili jejich trup.

O tomhle piloti veřejně moc nemluvili, ale nepoddat se těmto rozptylujícím emocím kupodivu patřilo k nejnáročnějším aspektům boje. Jang Kuang se počítal mezi nejmocnější žijící piloty právě proto, že se od nich dokázal tak dobře oprostit. Silou vůle ze sebe setřásl vše, co útočilo na jeho mysl, a dál pobíjel Chun-tuny. Devatero Liščiných ocasů za ním švihalo a skřípělo jako devět dalších údů a s burácivým řinčením rozmetávalo větší Chun-tuny do všech stran.

Jang Kuang je ani trochu nelitoval. Chun-tuni byli okupanti z kosmu, kteří před dvěma tisíci lety obrátili v trosky lidskou civilizaci na vrcholu rozkvětu a lidstvo rozprášili do roztroušených kmenů. Nebýt Žlutého císaře, legendárního náčelníka, jenž s pomocí bohů vynalezl kukly, civilizace by se nikdy neobnovila a planeta by dnes už patřila Chun-tunům.

Kolem Lišky jako červenooké mouchy poletovaly drony opatřené kamerami. Některé patřily Lidské osvobozenecké armádě, jiné soukromým mediálním společnostem, jež přenášely bitvu po celém Chua-sia. Jang Kuang se maximálně soustředil, nedovolil si žádnou chybu, aby nezklamal své fanoušky.

„Devítiocasá liško, v hordě je princ!“ křikl do reproduktorů v kokpitu Lišky armádní stratég.

Jang Kuang rázem zbystřil. Chun-tun princovské třídy byl vzácný protivník stejné váhové kategorie jako Liška. Pokud ho vyřadí z boje a příliš nepoškodí, můžou z něj vyrobit novou kuklu princovské třídy nebo ho obětovat bohům výměnou za hodnotné dary, například návody k přelomovým technologiím nebo lékům. A vítězstvím by si ohromně polepšil v bitevním žebříčku. Možná by konečně přeskočil Li Š’-mina, toho odsouzeného vraha, který si nezasloužil být nejlepším pilotem Chua-sia.

Aby Jang Kuang šel najisto, musel Lišku přeměnit do komplexnější podoby.

„Sing Tchiene, kryj mě!“ zavolal Liščinou tlamou na svého nejbližšího spolubojovníka. Silou čchi se jeho hlas rozlehl po celém bitevním poli. „Jdu na přeměnu!“

„Rozumím, plukovníku!“ křikl Sing Tchien z Bezhlavého válečníka, kukly se svítivýma žlutýma očima místo bradavek a zářícími ústy na břiše. Dokráčel před Lišku a pobíjel přitom hemžící se Chun-tuny obrovskou sekyrou z duchokovu. Umírali ve stříkancích světla.

Jang Kuang měl jištění, a tak začal vhánět do Lišky své čchi nejvyšším duchotlakem, jaký dokázal vyvinout. Po pichlavě zeleném povrchu Lišky se klikatě šířily svítivé prasklinky.

Kukly se sice vyráběly z chun-tunských vraků, ale byly po všech stránkách pokročilejší. Chun-tuni byli tak tupí, že nedokázali využít potenciál svého vlastního duchokovu a vytvořit z něj cokoli jiného než neforemné koule.

Lidé to však uměli.

Jang Kuang si vyvolal v mysli obraz Liščiny vyšší formy a ta se zhmotnila. Liščiny končetiny se zúžily a prodloužily, pas projmul a ramena napřímila, čímž získala přece jen humanoidnější vzezření. Devět ocasů se proměnilo v ostrá kopí a rozvinulo se od kořene jako vějíř slunečních paprsků, tak jako své ocasy naježí skutečné devítiocasé lišky, když chtějí zastrašit nepřítele. Jang Kuang postavil Lišku na zadní. Když čchi proudilo pod vyšším duchotlakem, mohl ji ovládat natolik přesně, aby se udržela na dvou nohách. Díky tomu měla Liška přední pracky volné a mohla se chopit zbraně.

Jang Kuang sáhl prackou přes rameno, sevřel jeden z bodců na ocase Lišky a vytrhl ho jako kopí ze zad. Razil si cestu rojící se hordou různě velkých Chun-tunů, až spatřil prince. Pak se přikrčil a odrazil ke skoku. Kopí opsalo nocí oblouk, vrhlo záblesk měsíční záře a proklálo Chun-tunovo kulovité tělo, které kromě šesti broučích nožek nemělo žádný výstupek. Duchokov se s ohlušujícím hlukem roztříštil, znělo to, jako by vybuchl velkosklad porcelánu. Jang Kuang se obrnil proti přívalu Chun-tunova hněvu a zděšení, když světlo jeho jádra plného čchi zablikalo a pohaslo.

Ostatní kukly odrážející moře blyštivých Chun-tunů nadšeně zajásaly. Kamerové drony zaostřily na vrak prince a Jang Kuang si dovedl představit, jak obyčejní lidé u obrazovek po celém Chua-sia oslavují. Rozjařeně se v Lišce zapřel dozadu a vytrhl z Chun-tuna kopí. Ale přestože už kontakt přerušil, v jeho mysli dál utkvíval cizí strach.

Teď vycházel z jeho konkubíny a vzdouval se v něm jako vlna.

V tomhle okamžiku vždycky poznal, že konkubínina mysl se už nedokáže navrátit zpět do svého těla. Podvědomě ji teď zcela ovládal, dokonce i tlukot jejího srdce. Jakmile se odpojí, nebude už srdeční stahy nic pohánět a ona odejde na věčnost. Nebylo vyhnutí.

Podstatné je, že její rodina dostane slušné odškodné. Její duše s tím vědomím v klidu spočine u Žlutých pramenů.

Nevzpomínal si, jak se jmenovala. Schválně to nevnímal. Spotřeboval tolik pilotních konkubín, že kdyby si je snažil zapamatovat, odvádělo a ochromovalo by to jeho pozornost. A něco takového si nemohl dovolit. Musel chránit svět.

Věděla, do čeho jde. Sama se rozhodla, že narukuje právě k němu.

Jang Kuang se opět soustředil a začal drtit a probodávat zbytek hordy, ujišťovat své fanoušky, že jejich domovina je nadále v bezpečí.

Konkubína nepřinesla vznešenou oběť nadarmo.

ČÁST 1

CESTOU LIŠKY

Na hoře žije takový tvor,

že jako liška s devíti ocasy vyhlíží a zvuk vydává

podobný dětskému pláči. Chutná mu lidské maso.

Klasická kniha hor a moří (山海经)

KAPITOLA 1

AŤ RADŠI TEN MOTÝL NENÍ

MOJE MRTVÁ SESTRA

Osmnáct let mě moje srostlé obočí chránilo před tím, aby mě prodali a poslali na bolestivou, hrůzostrašnou smrt.

Dnešním dnem ho z této milostivé služby propouštím.

Teda já ne. Pinzety, co mi zůstala po sestře, se chopil I-č’. Klečí na bambusové rohoži rozprostřené pod námi na vlhké lesní půdě, podpírá mi bradu a vytrhává chloupek za chloupkem. Kůže mě pálí, jako by ji zvolna stravoval oheň. Inkoustově černé pramínky jeho zpola vyčesaných vlasů mu kloužou po světlounkém hedvábném rouchu. Moje vlasy, mnohem zacuchanější a vysušenější než jeho, se skrývají v nepořádném drdolu pod rozedraným hadrem. Ten sice páchne mastnotou, ale vlasy mi díky němu nelezou do obličeje.

Od začátku se snažím tvářit jakoby nic. Pak ale udělám tu chybu, že se příliš dlouze zadívám do I-č’ho něžných, soustředěných rysů, chci si je vrýt do paměti, abych se měla v posledních dnech života čeho držet. Stáhne se mi žaludek a za očima náhle pocítím horký tlak. Když je přimhouřím a pokusím se slzy zahnat zpátky, jenom se utrhnou a stečou mi podél nosu – fakticky to nikdy nefunguje.

I-č’mu to samozřejmě neunikne. Všeho nechá a chce vědět, co se děje, přestože nemá důvod se domnívat, že to není jen reakce na útok na mé póry.

Přestože netuší, že se dnes vidíme naposledy.

„Je ti dobře, Ce-tchien?“ zašeptá, ruku s pinzetou nehybně drží v pavučinkovém víru vlhkosti z vodopádu nedaleko naší skrýše. Zurčení potoka za nízkými stromy, pod nimiž se krčíme, přehlušuje jeho hlas, a nás po jeho zvuku nemůže nikdo objevit.

„Nebude, když si budeš dávat pauzy.“ Protočím opuchlé oči. „Dělej. Já to prostě vydržím.“

„Aha. Dobře.“ Ustaraný výraz vystřídá úsměv, který mě málem zlomí. Osuší mi oči rukávy svého nóbl hedvábného roucha a pak si je zase vyhrne skoro až k loktům. Jsou to rukávy pro boháče, neprakticky dlouhé a plandavé. Při každé jeho návštěvě si z nich dělám legraci. Ale abych mu nekřivdila, nemůže za to, že otec jeho ani dalších jeho dvacet sedm sourozenců nepustí z panství ven v ničem jiném než v luxusním značkovém oblečení.

Zářivé sluneční světlo, které čerstvě prolomilo řadu deštivých dnů, se v paprscích line do našeho tajného světa vlhkého horka a třepotavého listí. I-č’ho bledá předloktí šrafuje mozaika světla a stínu. Doléhá na nás bujně zelená vůně jara, tak hutná, že by se dala jíst. I-č’ho kolena – vychovaně a spořádaně dokonce i sedí, vkleče na patách – si udržují maličký, ale nepřekročitelný odstup od mých nedbale skrčených nohou. Jeho značkové hedvábné roucho absurdně kontrastuje s obnošenou hrubostí mojí haleny a kalhot z podomácku utkané látky. Než jsem ho potkala, ani jsem netušila, že látka může být takhle bílá nebo hebká.

Začne škubat rychleji. Opravdu to bolí, moje obočí je jako živý tvor, kterého někdo po kousíčcích rozpižlává vejpůl, a tak nebude nic podezřelého na tom, když si ještě trochu popláču.

Mnohem radši bych ho do tohohle vůbec nezatahovala, ale vím, že kdybych to měla udělat sama, v určité chvíli by začal pohled na můj odraz příliš bolet. Viděla bych jen svou sestřičku Žu-i. Bez přerostlého ochlupení, které sráželo moji tržní hodnotu, jí budu hrozně moc podobná.

Navíc nevěřím, že bych dokázala z toho svého porostu vyklučit dvě stejnoměrná obočí. A jak bych se mohla upsat smrti, když nebudu mít jedno obočí jako druhé?

Abych tolik nemyslela na řeřavou bolest, začnu projíždět svítivý tablet v I-č’ho klíně a pročítat si jeho školní zápisky za ten měsíc, co jsme se neviděli. Každé poklepání mi připadá ještě skandálnější než to, že jsem s ním sama na pohraniční hoře pod příkrovem zeleně a jarního horka a dýchám tytéž husté vlnky zemitého, opojného vzduchu. Stařešinové naší vesnice říkají, že dívky by se těchto nebeských přístrojů neměly dotýkat, jelikož bychom je znesvětily, co já vím, svojí zkaženou ženskostí nebo tak něčím. Pouze díky bohům na nebesích se podařilo zrekonstruovat technické výdobytky, jako je tenhle tablet, po ztraceném věku, kdy se lidstvo jen ustrašeně krčilo před Chun-tuny. Jenomže mně je fuk, kolik toho dlužím stařešinům nebo bohům. Když mě nerespektujou jen proto, že patřím ke „špatné“ polovině obyvatelstva, tak se ode mě taky žádného respektu nedočkají.

Obrazovka na pozadí I-č’ho roucha posetého stíny listí svítí jako měsíc a láká mě svůdnými vědomostmi, které bych správně neměla mít, vědomostmi přesahujícími hranice mojí mizerné horské vesničky. Umění. Věda. Chun-tuni. Kukly. Svrbí mě prsty, abych si tablet přitáhla blíž, jenomže on ani já se nesmíme pohnout – ze žlábku v přístroji se line kužel neonového světla a promítá mi na obličej matematicky dokonalé obočí. I-č’ a jeho oslnivé městské vychytávky nikdy nezklamou. Tohle dokázal vymyslet za pár minut, jakmile jsem přišla s tou lží o tom, že mi rodina ohledně mého srostlého obočí dala „poslední varování“.

Říkám si, jak moc mě asi bude nenávidět, až zjistí, s čím mi doopravdy pomáhá.

Z větví nad námi chvějivě sklouzne kapka. Zavadí mu o tvář. Je tak zabraný do práce, že si toho ani nevšimne. Pokrčeným prstem mu mokrou stopu setřu.

Překvapeně na mě vykulí oči. Po pěstěné, téměř průsvitné pleti se mu rozlije ruměnec.

Neudržím se a širokánsky se usměju. Otočím ruku, abych se ho mohla dotknout bříšky prstů, a mrknu. „Propáníčka. Takhle moc už mám to nové obočí neodolatelné?“

I-č’ se dá do smíchu, hlučněji než obvykle, pak si připlácne prsty ke rtům a rozhlédne se, přestože jsme vcelku dobře schovaní.

„Dost už,“ řekne tišeji, se smíchem lehoučkým jak pírko. Sklopí hlavu před mým pohledem. „Nech mě pracovat.“

Sílící, nepopiratelné horko v jeho tvářích mě sežehne plamínkem výčitek.

Pověz mu to, prosí mě vnitřní hlas.

Jenže já jen co možná nejnenuceněji spustím ruku a přejdu na novou stránku jeho školních výpisků ze společenských věd, na téma statistické dynamiky chun-tunských útoků.

Proč bych mu to měla říct a ohrozit tím svou misi? Ať už vnímá I-č’ náš vztah jakkoli, nikdy jsem neudělala tu chybu, že bych ho brala příliš vážně. On je syn doslova nejbohatšího muže Chua-sia a já jsem obyčejná holka z pohraničí, kterou náhodou potkal, když hledal trochu klidu a ticha co nejdál, kam až ho doneslo jeho vznášedlové kolo. Kdyby nás někdo spolu načapal, jeho by ve jménu rodinné cti nenacpali do klece na prasata a neutopili. Co na tom, že jsme nikdy nepřekročili žádné nedovolené meze.

Moje pozornost zabloudí k jeho rtům, těká po jejich jemných křivkách, a vybaví se mi, jak jsem se jednou nahlas podivila, jak hebce vypadají. Přiznal, že za to vděčí pravidelné exfoliační a hydratační rutině o čtyřech krocích, a já se smála, až mi tekly slzy, a dotkla jsem se jeho rtů a to už jsem se nesmála, jen jsem mu hleděla do očí, až moc zblízka.

Pak jsem se okamžitě odtáhla a změnila téma.

Cosi zjitřeného, citlivého ve mně pobolívá, když pomyslím na to, co s ním nikdy neprožiju, ale pořád nelze vyloučit možnost, že pro něj je to pouhá hra. Že nejsem jediná venkovská holka, kterou navštěvuje o volných dnech. Že kdybych se mu odevzdala, hned vzápětí by si zavázal hedvábnou šerpu svého neposkvrněného roucha a vysmál se mi do tváře, vysmál se tomu, jak pro něj něco může znamenat tak málo, kdežto pro mě být otázkou života a smrti, a jak jsem se k tomu přesto nechala zmámit jeho něžnými úsměvy a šeptanými slůvky.

Možná právě moje opatrnost tomu dodává napětí, snad právě proto přichází na konci každého měsíce už třetím rokem.

Jeho skutečné pohnutky se nikdy nedozvím. A nevadí to. I kdybychom snad hráli nějakou hru, dokud se nepoddám svým emocím, nemůžu prohrát.

Ačkoli po pravdě řečeno, i kdyby na nás tady teď narazila celá naše vesnice, rodina už mě neutopí. Konečně dělám to, co chtějí: krášlím se, aby mě mohli prodat armádě jako pilotní konkubínu. Tak jako prodali moji sestru.

O mých větších, smrtonosnějších plánech pochopitelně nic netuší.

Když se I-č’ začne věnovat spodní straně mého obočí, můj prst utkví nad snímkem souboje Chun-tuna s kuklou v jeho výpiscích. Kukla, Bílý tygr, je složitě tvarovaná a výrazně zbarvená, a tak byste neuhodli, že kdysi bývala kulovitým beztvarým chun-tunským vrakem. Na obrázku je ve své hrdinské formě, proměně nejvyššího stupně, v níž vypadá jako humanoidní tygří válečník z hladkého mléčného skla. Dílce připomínající brnění lemují svítivě zelené a černé pruhy, barvy se rozmazávají v pohybu, jak napřahuje halapartnu vyšší než strom. Právě Bílého tygra armáda s oblibou používá k propagaci, a vlastně se na něj můžu dívat s klidným srdcem. Mentálně je totiž propojený s chlapcem a dívkou ve vyváženém páru. Téměř nehrozí, že by chlapcova mysl pohltila dívčinu a s koncem bitvy ji zabila.

Jak se to stane většině ostatních pilotek.

Bála jsem se, že právě takhle umře moje sestřička, když ji naše rodina donutila narukovat k pilotovi princovské třídy, což je druhá nejvyšší hodnost. Ona se však na bitevní pole ani nedostala. Pilot ji zabil tradičním způsobem, fyzicky. Nevím za co. Naše rodina dostala zpátky jen její popel. Už osmdesát jedna dní jsou z toho zničení… protože nedostali velké odškodné za úmrtí ve válce, se kterým počítali.

Je to legrační. Dokud byla sestra naživu, někoho neustále zajímala.

Kdypak se Žu-i vdá?

Nebo Žu-i radši narukuje?

Jejda, nevysedává Žu-i moc často na sluníčku? Je nějaká osmahlá.

Ale jakmile se roznesla zpráva o její smrti, už o ní víckrát nikdo nepromluvil. Nikdo se ani nezeptal, co jsem udělala s jejím popelem. Jen já s I-č’m víme, že ji odnesl potok tady vedle nás. Malé tajemství jen mezi jím, mnou a jí.

Zvednu oči ke skutečné motýlí kukle, která visí na větvi za I-č’m. Bojovým kuklám se říká právě podle nich, a tak se povídá, že piloti se po smrti znovuzrodí jako motýli. Jestli je to pravda, pak vážně doufám, že tenhle není moje sestra. Doufám, že odešla někam daleko, předaleko, kam za ní nemůžou pohrdaví stařešinové, čmuchavé drbny, chamtiví příbuzní ani hnusáci piloti.

V kukle se už hodnou chvíli vrtí čerstvě dospělý motýl, odděluje se od obalu. Teď blánu konečně prorazil. Vynoří se jeho hlava, vzhůru nohama. Rozvine tykadla, zakmitá jimi. Celé to velkolepě vyvrcholí tím, že se vyloupne z kukly, jako když rozkvete poupě.

Ve zdejších lesích je motýlů spousta, a tak to není zas tak výjimečný výjev.

Jenomže když tenhle motýl roztřepe křídla, každé má jiný vzor.

„Ty jo.“ Narovnám se.

„Co je?“ I-č’ se ohlédne za sebe.

„Ten motýl má každé křídlo jiné!“

I-č’ taky vydá udivený zvuk, tím pádem to není nějaký běžný jev, který neznám jen proto, že jsem venkovanka z pohraničí. Prohlásí, že obočí už mám více méně hotové, pak zvedne tablet, motýla si přiblíží a začne ho natáčet.

Nezdálo se nám to. Jedno křídlo má černé s bílou tečkou a druhé bílé s černou tečkou – jako symbol jin-jang. Právě po něm se tihle motýli jmenují, ale nikdy jsem ještě neviděla takového, který by měl jinová i jangová křídla.

„Jak je tohle možné?“ Kulím na to oči.

I-č’ se usměje ještě víc. „Víš, co máš dělat, když něco nevíš.“

„‚Najdi si to.‘ Jasně.“ Otevřu na I-č’ho tabletu vyhledávač, jak mě to naučil. Není na tom nic těžkého – zadám jen klíčová slova své otázky –, ale je to surreálné a leká mě, že stačí párkrát ťuknout prstem a získám přístup ke všem znalostem, jež učenci ve městech zrekonstruovali ze záhadných příruček, které nám bohové sesílají shůry, kdykoli jim nabídneme dostatečně hodnotnou oběť.

Soustředěně mžourám na akademické texty ve výsledcích. Čtou se mnohem obtížněji než I-č’ho školní zápisky, ale chci jim za každou cenu porozumět sama. „Když má motýl každé křídlo jiné, tak to prý znamená, že… je to zároveň samec i samice.“ Už se neudržím a zamračím se. Zůstanu na větu zírat. „To jde?“

„Ale ano, biologické pohlaví má v přírodě všelijaké variace.“ I-č’ si popoleze ke mně na bambusovou rohož a podkasá si roucho, aby se neušpinil od šedé hlíny vespod. „Někteří živočichové dokonce můžou pohlaví měnit podle potřeby.“

„Ale já myslela…“ Prudce zamrkám. „Myslela jsem, že samice jsou samice, protože jejich prazákladní čchi stojí na principu jin, kdežto samci jsou samci, protože jejich prazákladní čchi stojí na principu jang.“

Jin a jang představují protikladné síly, které uvádějí vesmír v život. Jin je všechno studené, temné, pomalé, pasivní a ženské. Jang je všechno teplé, světlé, rychlé, aktivní a mužské.

Tak mi to aspoň řekla matka.

I-č’ pokrčí rameny. „Nic asi není takhle pevně dané. V jangu je vždycky trochu jinu a naopak. Máš to přímo v tom symbolu. Když o tom teď přemýšlím, mám takový dojem, že někdy se i lidé narodí jako tenhle motýl a nedá se u nich určit, jaké mají pohlaví.“

Vykulím oči ještě víc. „Kam by si někdo takový sedl, kdyby se stal pilotem?“

Každá kukla má stejně uspořádaná sedadla. Dívky sedí níž v jinovém sedadle, chlapci o něco výš za nimi v jangovém, ze kterého dívku objímají.

I-č’ poklepe prsty na bambusovou rohož. Jeho jemné obočí se zamyšleně stáhne. „Asi podle toho, ke kterému pohlaví se cítí být blíž?“

„Co to vůbec znamená? V jakém bodě by pro někoho takového přestalo sedadlo fungovat?“ Zarazím se. „Proč vlastně systému na pohlaví tolik záleží? Copak pilotování není čistě mentální záležitost? Tak proč kvůli síle musí vždycky za oběť padnout dívky?“

„To… nevím.“

Pokusím se na to najít platnou odpověď ve vyhledávači, ale vyskočí na mě červený výstražný nápis.

POZOR: NEDOSTATEČNÉ OPRÁVNĚNÍ

VÝSLEDKY NEPŘÍSTUPNÉ

„O výrobě kukel se nic vyhledat nedá. To by nešlo, ještě by si lidi načerno stavěli vlastní.“ I-č’ si vezme tablet zpátky.

Pustím ho z rukou. Visím očima na motýlovi s jinovými i jangovými křídly.

Žena. Tahle nálepka mi nikdy nic nepřinesla, jenom mi diktuje, co smím a co nesmím. Nesmím nikam chodit bez dovolení. Nesmím ukazovat moc holé kůže. Nesmím mluvit moc hlasitě nebo nehezky, a když mluví muži, nesmím mluvit vůbec. Jakživa nesmím pustit ze zřetele, jestli je na mě pěkný pohled. Nemám před sebou jinou budoucnost než rodit manželovi jednoho syna za druhým, nebo umřít v kukle, aby nějaký kluk získal dost síly v cestě za slávou.

Jako by mě celou svíral příliš těsný obal zámotku. Kdybych měla na vybranou, žila bych si jako tenhle motýl a lidé zvenčí by mě nemohli jen tak snadno strčit do jednoduché škatulky.

„I-č’, věříš, že dívky jsou od přírody předurčené k sebeobětování?“ zamumlám.

„No, to nemůže být pravda, protože ty jsi dívka a neudělala bys to ani za nic.“

„Tak hele!“ Moje chmury prolomí smích.

„Co je? Lžu snad?“ Dá si ruce v bok a rukávy mu sklouznou dolů.

„No tak jo, no! Nelžeš.“ Snažím se nezubit na celé kolo.

Pak mi ale koutky klesnou.

Nebudu pro nikoho žít ani trpět, ale jsem ochotná umřít, abych pomstila sestru.

Nic netušící I-č’ se usměje. „Ale upřímně, není nic špatného na tom, že si vážíš svého života. Bojuješ za to, co chceš. Já to obdivuju.“

„Páni.“ Polovičatě se uchechtnu. „Opravdu je teď to obočí tak okouzlující?“

I-č’ se zasměje. „Nemám dost odvahy ti lhát, a tak musím připustit – v konvenčním smyslu skutečně vypadáš o hodně hezčí.“ Jeho úsměv zněžní. Jeho oči v mozaice stínů zazáří, jako když se v nočních tůních odrážejí hvězdy. „Ale pořád jsi ta Ce-tchien, jakou znám. Podle mě jsi nejúchvatnější dívka na světě bez ohledu na to, jak vypadáš.“

Srdce se mi sevře a puká.

Nedokážu to. Nemůžu odejít, aniž bych mu řekla pravdu.

„I-č’,“ vypravím ze sebe hlasem temným jako kouř.

„Promiň, to jsem… Ach ne. Bylo to moc divné?“ Vyletí z něj rozechvělé uchichtnutí. „Na stupnici od jedné do ‚muž středního věku po tobě chce, aby ses na něj usmála‘, jak moc ti to bylo protivné?“

„I-č’.“ Popadnu ho za ruce, jako bych ho mohla podepřít před ranou, co přijde.

Zmlkne a zmateně pokukuje po našich spojených rukou.

Řeknu to. „Narukuju jako pilotní konkubína.“

Spadne mu brada. „Ke kterému pilotovi?“

Otevřu ústa, ale nemůžu tomu hajzlovi přijít na jméno. „K němu.“

Pátrá v mých očích. „K Jang Kuangovi?“

Přikývnu. V tvářích mi nezbyla ani špetka tepla.

„Ce-tchien, vždyť zabil tvou sestru!“

„Proto to dělám.“ Prudce pustím I-č’ho ruce a z drdolu ovázaného hadrem vytáhnu dlouhou dřevěnou jehlici. „Budu jeho krásná, vnadná konkubína. A pak –“ škubnu jehlicí a nechám vyjet naostřený hrot, „mu ve spánku podříznu krk.“

KAPITOLA 2

JAKO VODA

VYLITÁ ZE DVEŘÍ

Plahočím se po horských stezkách se svou bambusovou holí, sama. Přebíhá po mně mřížoví stínů rozsekaných čepelemi šarlatového soumraku. Jestli to nestihnu domů, než slunce zajde za vrcholky na západě, bude si moje rodina myslet, že už jsem se zase pokusila utéct. Celá vesnice začne pročesávat hory se svítilnami a štěkajícími psy. Nedopustí, aby si jejich dcery myslely, že útěk je možnost.

Rozmáčené listí se pod mými rozedranými botičkami mění v kaši. I-č’ mi nespočetněkrát nabízel, že mi přinese nové, ale nikdy jsem nemohla jeho dárky přijmout ze strachu, že se tak o něm dozví naši. V krku se mi udělá knedlík, když si vzpomenu, jak zděšeně se zatvářil, když se dozvěděl o mé dobrovolné misi, a jak zničeně za mnou volal, když jsem mizela mezi stromy, abych se vyhnula dalšímu hovoru. Neměla jsem mu nic říkat. Nevyhnutelně se mě pokusil zastavit.

Teď je ta příšerná chvíle tou poslední, kterou jsme mohli společně strávit.

Nevím jistě, jestli jsem zaslechla vrčení jeho vznášedlového kola nad vrcholky stromů, ale doufám, že už je z hor pryč. Nemůže nic změnit. Nepatřím mu. Nepatřím nikomu. Možná si ostatní myslí, že ano, ale ať si mi nadávají, vyhrožují mi a bijí mě, jak chtějí, nedokážou doopravdy získat kontrolu nad tím, co se mi děje v hlavě, a to je podle mě neskutečně frustruje.

Na konci lesní pěšiny zeje krvavý opar zapadajícího slunce. Když mě stíny propustí, otevře se přede mnou vyhlídka na rýžové terasy, na nichž jsem vyrostla, celá horská úbočí sesekaná jako schodiště stoupající k nebesům. Na každém stupni se lesknou strouhy nashromážděné dešťovky, vyživují sazeničky rýže a zrcadlí řeřavou oblohu. Horečnaté mraky proplouvají přes každý klín vody, když mezi nimi procházím. Moje hůl čvachtá po plošinách šedého bahna. Ze shluků domků uhnízděných na terasách stoupá kouř od opékané večeře. Chocholy splývají s oranžovou mlhou přibarvenou stmíváním, která halí nejvyšší štíty.

Když mi bylo pět let a venku mrazem pukala kůže a zima dosedla tak nemilosrdně, že rýžové terasy zmrzly na kámen, babička mě donutila chodit naboso po ledu. Když mi maso prostoupily krystalky chladu a zfialovělo, vyhnala z domu všechny muže, posadila mě na namrzlou betonovou podlahu a strčila mi nohy do dřevěného škopku se svařenou vepřovou krví a umrtvujícím lektvarem. Pak mě dvě tety přimáčkly k zemi a držely mě a babička mi zlámala všechny kosti v nártech, aby mi mohla přehnout chodidla napůl.

Síla křiku, který to ze mě vyrvalo, mi pořád ještě probleskne pamětí vždycky, když to nejmíň čekám, a ať zrovna dělám cokoli, pokaždé mě ochromí.

Pro bolest to ovšem neplatí. Ta mě zaskočit nemůže, protože nikdy nepřešla. Projíždí mi nohama jako blesk při každém kroku.

Při… každém… kroku.

Nechodím. Naposledy jsem šla, když jsem palčivě přecházela po té zmrzlé rýžové terase. Od té doby mám nohy sešněrované do vyboulených, beztvarých hroud, na nichž se dá jen cupitat. Tři prsty mi odpadly po infekcích, které mě málem stály život a jednou provždy mě připravily o rovnováhu. Zbývající obtáčejí plosky chodidel a svírají je na opačné straně kousek od paty, jako by se snažily tu změť kostí a masa vytlačit zpátky nahoru. Chodidla mám menší než dlaně. Dvě dokonalé lotosové nožky.

Ohromně zvyšují moji tržní hodnotu.

Rodina mi věčně vyčítá, že dostatečně nepečuju o svůj obličejový porost a že mám v pase moc sádla, ale nejvíc mi nadávají a sprostě na mě řvou, když se zpěčuju proti těsně utaženým obvazům na nohou. Přerostlé obočí se dá vytrhat, váha vyhladovět, ale jakmile necháte vyrůst lotosové nohy, už to nejsou lotosové nohy. A žádný muž z úctyhodné rodiny si nevezme ženu s neobvázanýma nohama.

„Bez nich bychom nebyli o nic lepší než ti barbaři Žung-tiové!“ zaječela jednou babička, když jsem kvůli tomu rituálu naříkala a plakala. Mluvila o kmenech, které převážně kočují nespoutanou divočinou a Chun-tunům se vyhýbají tak, že zkrátka všechno sbalí, hodí to na koně a zdrhnou. Některé se staly součástí Chua-sia, když jsme Chun-tuny vytlačili z celých velkých území, jiné ze vzdálenějších končin po neodbytných hloučcích tajmo pronikají přes Velkou zeď. Tady v pohraničí je jich spousta, jsme sousedé. Moje rodina mě odjakživa varovala, abych nebyla jako jejich ženy, které „si běhají, kde se jim zachce, a neznají mravnost, stud ani slušnost“.

Jako malá jsem ten strach, aby ze mě nebyla „nějaká taková“, přejímala. Ale čím starší jsem byla, tím míň jsem chápala, co je na nich tak špatného.

Když míjím shluk domů, který stojí na terasovitém úbočí nade mnou, několik mužů stojících po kolena v poli se napřímí a lačně sleduje, jak se kolébám kolem. Netroufli by si na mě – všichni se tu navzájem známe –, ale se svými tužbami se vůbec nijak netají.

Víte, když každá pohraniční dcera, co je jakž takž k světu, buď narukuje jako pilotní konkubína, nebo ji prodají bohatšímu muži z města, pohraniční muži začnou mít hodně velkou potíž najít si manželku, která by jim rodila syny. Cena nevěsty se už vyšplhala na desetitisíce jüanů a to si zdejší rodiny nemůžou ani náhodou dovolit… ledaže pošlou své dcery k armádě anebo je prodají městským boháčům.

Je to zvrácený koloběh a hned tak neskončí. V pohraničí nikdo nezůstává, pokud nemusí. Většina z nás je tu jen proto, že naši původní domovinu, provincii Čou, dobyli před dvěma sty dvaceti jedna lety Chun-tuni.

Zpražím muže svým nejzáštiplnějším pohledem. Tůně na terasách žhnou v západu slunce jako roztavená měď a já se v duchu kochám představou, jak se skutečně rozpálí, až se v nich muži uvaří zaživa.

Pak se mi zlomí hůl a upadnu.

Gravitace. Jeden z prvních vědeckých konceptů, který mě I-č’ naučil. Strhne mě na rozbahněnou zem a málem do rýžového políčka. Hřbetem ruky vyhrábnu v blátě hlubokou brázdu. Udeří mě do nosu a tváře, husté a studené.

Vzepřu se na rukou. Šedý hnus mi z rozpáleného obličeje odkapává na halenu. Čekám, kdy se ozve bujarý řehot.

Ale nepřichází.

Muži se místo toho se vzrušeným jásotem začnou brodit po terasách a shluknou se kolem něčího tabletu.

Ze zmatku mě vytrhne záchvěv.

To se chvěje voda na terase.

Zatajím dech. Půdou otřásají nezaměnitelné vibrace a čeří vodu.

Za hranicemi právě začíná bitva. Kukly proti Chun-tunům.

Přitisknu k zemi ucho bez ohledu na to, že se ještě víc ušpiním a namočím si hadr omotaný kolem vlasů. Velká zeď je za pouhými několika horami. Když je jasno, vidíme prašné vrcholky zbavené života, z nichž základna kukel vysála veškeré čchi.

Muži určitě sledují živý přenos a sázejí na to, kolik bitevních bodů který pilot získá. Ale vnímat fyzickou sílu kukel skrze planetu je daleko syrovější, tělesnější, strhující.

Taková moc.

Vyschne mi v krku, zato v ústech se mi sbíhají sliny. Zavřu oči a představuju si, jak se zmocním kukly, tyčím se nad budovami a drtím zem svými mamutími končetinami nebo zářivými zášlehy čchi. Mohla bych zadupat do země každého, kdo se kdy pokusil zadupat do země mě. Osvobodit všechny dívky, které by rády utekly.

Ze snění mě vytrhne radostné hulákání mužů.

Zatřepu hlavou. Rukávy mi potřísní hrudky hlíny. Vyhrabu se na kolena, celá zabahněná, a koukám na svoji zlomenou hůl.

Vážně bych toho planého fantazírování měla nechat.

***

Nevím, jestli mi otec uzná, že jsem přišla domů před večerkou. Poslední zbytečky slunce lemují cimbuří našich hor přízračně modrou svatozáří a rýsuje z nich obrovské šeré siluety, jež znepokojivě připomínají Chun-tuny.

„Kdes byla?“ vydechne matka zamřížovaným okénkem kuchyně v přístavku u domu. Hlas má řídký jako pára, která vzdychavě stoupá z velkého woku, v němž míchá kaši. Za ní sedí na stoličce babička a stahuje šupiny z luo-jü, okřídlené ryby z terasových vod. Po jejich zbrázděných tvářích přebíhají odlesky plamenů z ohniště, jako by byly uvězněné v hořící kobce.

„V lese.“ Předám matce okýnkem váček bylinek a škrobnatých hlíz. Chodím je sbírat, a proto trávím tolik času v lese. Tak jsem taky poprvé potkala I-č’ho.

„Co se ti stalo?“ Matka položí váček na dřevěnou polici, aniž přitom spustí oči ze špíny, kterou jsem pokrytá. Zpod sepraného hadru, který má ovázaný kolem hlavy, se jí derou šedivé vlasy a povlávají ve viditelných vlnách horka.

„Upadla jsem. Zlomila se mi hůl.“ Cupitavě se vydám dál po kamenném chodníčku podél řady domů. Našlapuju opatrně ve snaze nesletět na hliněnou taškovou střechu našich sousedů o stupeň níž.

„Máš štěstí, že začala bitva.“ Matka střelí pohledem k hlavnímu vchodu domu, kam mířím. Oči jí oranžově pableskují od šlehajících plamenů v ohništi. „Honem běž. Ať tě otec takhle nevidí.“

„Jasně.“

„A zítra ty šaty pořádně vyčisti. Takhle nemůžeš vypadat, až přijdou od armády.“

Píchne mě u srdce z toho, s jakým klidem to prohodí. O mých skutečných záměrech sice nic netuší, ale musí si přece uvědomovat, že když narukuju, nakonec tak jako tak zemřu.

Musí si přece pamatovat, jak to dopadlo s mojí sestřičkou.

Anebo ne? Někdy matka tak účinně předstírá, že se nic špatného neděje, až se leknu, že to já mám hlavu plnou falešných vzpomínek.

„Jistě mi dají lepší šaty.“ Koukám na pruhy světla chvějivě se linoucí z okna kuchyně.

„Pořád ale musíš vypadat k světu.“

Zastavím a otočím se v pase, abych se jí dívala přímo do očí.

Z mého plánovaného atentátu vyplyne jistý vážný důsledek, na který se snažím pokud možno nemyslet: Vražda Železného šlechtice, pilota s maximálním duchotlakem přes 2000 – průměrný člověk má 84 –, padne na hlavu tří generací mé rodiny. Na matčinu, otcovu, na hlavu mého sedmnáctiletého bratra Ta-langa, mých prarodičů, tet, strýců. Všechny je popraví spolu se mnou. Piloti jako Jang Kuang jsou zkrátka pro válečné úsilí příliš důležití.

Dej mi aspoň jeden důvod, proč bych tě měla chránit. Upírám oči na matku. Zastav mě.

Stačí mi jediná známka toho, že si ode mě zaslouží slitování. Že si cení mého života tak, jak bych si správně měla cenit jejich životů já.

Protože už nemám důvod držet se zpátky, nechám tu nejpalčivější myšlenku zaznít nahlas. „Vážně tě víc zajímá, jak budu vypadat, než to, že odcházím do války?“

Vedle matky praská a plápolá oheň. Mžourá na mě přes dým z dříví a vonnou páru. Pak jí na tváři jako polní květ v hořící pustině vypučí úsměv. „Tvoje obočí – tys poslechla. Moc ti to sluší.“

Prudce se otočím a trmácím se dál. Nedbám na to, že s každým krokem jako bych stoupla na drát pod proudem.

Ona snad vůbec neslyšela, co jsem řekla.

Po vsi poblikávají elektrické lucerny a osvětlená okna připomínají žhnoucí oči, jaké mají kukly, ale Chun-tuni ne. Po rýžových terasách se prohání větřík a smíchává s pachy skromných večeří rákosové pižmo.

Z otevřených hlavních dveří našeho domu se line světlo pšeničné barvy. Do snášející se noci vpadají výkřiky bitevního komentátora plechově hřímající z tabletu darovaného naší rodině chua-sijskou vládou (volně používat ho ovšem smí jen muži, jak jinak). Dědeček, otec a bratr ho mají opřený na jídelním stole zčernalém mastnotou. Poulí oči na obrazovku, až se v nich odrážejí barevné záblesky bojujících Chun-tunů a kukel.

Využiju příležitosti a překročím práh. Spěchám k pokoji, který mě už před lety donutili sdílet s prarodiči, po mém druhém pokusu zmizet za noci pryč.

„– a tady je Rumělkový pták!“

Zarazím se tak prudce, až málem upadnu. V žilách mi tuhne krev.

Tahle jednotka ne.

Dokonce i moje kuklami posedlá rodina, která obvykle nadšeně fandí každému slavnému stroji, zůstane rozpačitě mlčet. Nikdo nechce přiznat, že Rumělkový pták je momentálně nejsilnější kukla v celém Chua-sia. Ve standardní formě měří přes padesát metrů a je to jediná jednotka královské třídy, kterou teď máme. Akorát že ji pilotuje Li Š’-min, Železný démon, poloviční Žung-ti a odsouzenec na smrt, který v pouhých šestnácti letech zavraždil svého otce a oba bratry. Teď je mu devatenáct. Popravu odložili na neurčito, čistě kvůli jeho neskutečně vysokému duchotlaku, nejvyššímu, jaký se vyskytl za posledních dvě stě let.

Pilotním konkubínám v bitvě pokaždé hrozí smrt, ale pouze s ním je smrt jistá.

Žádná ještě nasazení s ním nepřežila.

Jedna dívka brzy zemře.

„Hej ty!“

Z myšlenek mě vytrhne otec. Škubnu sebou a musím se přidržet dřevěných stěn.

Jeho židle zaskřípe po betonové podlaze. Otec vstane a po zamračených vráskách ve tváři mu přelétnou stíny. „Proč jsi tak špinavá?“

Pod okrajem hadru na mých vlasech se začne perlit ledový pot. „Upadla jsem na terasách.“

Projednou nelžu.

V živém přenosu řinčí duchokov pod paprsky čchi. Dědeček s bratrem se dívají dál jakoby nic. Otec je obejde a rázně vykročí ke mně. Drdůlek, kvůli řídnoucím vlasům tragicky nepevný, mu pleská o hlavu.

„Doufám, že ses neválela s nějakým klukem.“

„Ovšemže ne.“ Ucouvnu a uhodím se ramenem o dveře pokoje prarodičů.

Nelžu jen napůl. Jednomu klukovi jsem lámala srdce.

Otec výhrůžně pokročí blíž. V mém zorném poli zabere dvakrát víc místa. „Koukej, abys prošla zkouškou panenství, až –“

Tohle jedno otřesné slovo stačí, abych se ho zapomněla bát.

„Naposledy říkám, že ve mně nikdy nic nebylo!“ zaječím. „Jsi tím jak posedlý, nech už toho!“

Úžasem úplně ztratí řeč, ale cítím, jak se v něm sbírá slepá zuřivost.

Vklouznu do ložnice a zabouchnu mu dveře před nosem.

„Cos mi to právě řekla?“ Jeho řev zatřese domem a pěsti buší do dveří. Mosazná klika řinčí tak hlasitě, jako by se v ní něco rozbilo.

„Sundávám si z nohou obvazy!“ Zapřu se zády o dveře a uskutečním hrozbu. Rozvázané nohy jsou neslušnější než obnažená prsa. Nemluvě o hnilobném zápachu, který by se dal považovat za samostatnou třídu biologických zbraní. Aby dívky udržely zdání půvabné úpravnosti, měly by neustále nosit navoněné, vyšívané botky a nikdy si nesmí před nikým sundat obvazy, ani před vlastním manželem.

Otcovy pěsti nechají dveře být, zato jeho plíce dujou dál na celé kolo. Neuctivá. Nevděčná. Děvka.

Obvyklé věci.

Ozve se matčin hlas, řídký jako mlha, snaží se ho utišit. Bratr se směje. Dědeček zesílil zvuk přenosu na maximum. V kukle ve jménu lidstva umírá dívka.

***

Nechci riskovat, a tak k večeři nejdu a zůstanu v ložnici.

Kručí mi v břiše, bublá v něm jako v hrnci kaše, po níž žaludek prahne, ale zůstanu sedět v proutěném křesle, ve kterém babička plete, a máčím si nohy ve stejném dřevěném škopku, v němž se připravovaly na rozdrcení.

Tady vidíš, že ti může být jedno, jestli je do toho zatáhneš, mumlá hluboko uvnitř mé hlavy moje prohnilé, zkažené jádro.

Vyndám dřevěnou zátku z jedné z vysokých termosek, které mají prarodiče v pokoji.

Jim na tobě nezáleží.

Naliju do škopku další kouřící vodu. Léčivé listí a kořínky se v proudu divoce zatočí a voda se zbarví do tmavoruda, jako krev zapomenutá v tmavém koutě.

Tobě zas nemusí záležet na nich.

Nade mnou bzučí lucerna. Ve špinavých koutech místnosti se převalují stíny, zdá se, jako by se plíživě přibližovaly. Postavím termosku na zem a prázdně civím na slámu, na které spím, hned u postele prarodičů. V Chua-sia máme takové přísloví: Provdat dceru je jako vylít vodu ze dveří. Na rozdíl od svého bratra Ta-langa, který dál ponese příjmení Wu, navždycky zůstane v tomhle domě a postará se o rodiče, jsem se narodila k tomu, abych u své rodiny pobyla jen přechodně, jako věc, kterou prodáte za stanovenou cenu. Ani se neobtěžovali dát mi postel.

Za zdí se tlumeně ozývá cinkání jídelních hůlek o misky a Ta-langovo nadšené žvanění o bitvě. Kukly vyhrály. Pochopitelně. Kdyby ne, z obecního rozhlasu by zazněly poplašné sirény a my bychom horempádem prchali na východ jako naši předkové z provincie Čou.

Ostatní moc nemluví. Doufám, že přemýšlejí o mně.

Doufám, že cestou do hrobu budou litovat, jak se ke mně a k mojí sestřičce chovali.

Rodiny odsouzené k vyhlazení nemají na žádný hrob nárok.

Zkřivím tvář a vyženu z hlavy představu našich tlejících těl houpajících se na Velké zdi.

Otevřou se dveře. Leknutím se schoulím do křesla, nevím kam s očima, doufám, že nejsou tak červené a opuchlé, jak mi připadají.

Matka ke mně docupitá na vlastních obvázaných nohou a podává mi misku kaše. S rozpačitým kývnutím si ji vezmu. Studenými prsty obemknu horký porcelán. V ústech se mi rozlije hořkost podobná slzám. Matka se posadí vedle mě na pelest postele prarodičů. V břiše se mi udělá napjatý uzel.

Co chce? zlobí se jedna moje část, kdežto jiná říká: Zastav mě.

„Tchien-Tchien.“ Osloví mě dětskou zdrobnělinou a rýpe se přitom ve starých spáleninách na rukou. „Takhle jsi neměla s otcem mluvit.“

„To on s těmi úchylnými řečmi začal.“ Šlehnu po ní pohledem, i když mě tváře pálí dusivou hanbou. Nakloním misku s kaší k ústům, aby mi nebylo vidět do obličeje.

Zastav mě, odbíjí těžce moje srdce. Zastav mě. Zastav mě.

Matka se jen smutně zamračí. „Musíš si vždycky všechno takhle ztěžovat?“

Sevřu misku pevněji. „Maminko, tobě vážně připadá, že se ti žije snáz, když vždycky ve všem ustoupíš?“

„Nejde o to mít snadný život, ale o to, aby v rodině byl klid.“

Zasměju se do misky, ten zvuk získá tvrdé, temné ostří. „Řekni mu, ať si s tím nedělá hlavu. Budu tady už jen dva dny. Pak si užije klidu habaděj.“

Matka vzdychne. „Tchien-Tchien, tvůj otec zkrátka prožívá city hodně silně. V hloubi duše ale ví, že jsi přece jen dospěla. Žes pochopila, co je skutečně důležité. Je na tebe pyšný.“ Usměje se. „I já jsem na tebe pyšná.“

Strnule zvednu hlavu. „Jsi na mě pyšná, že jdu dobrovolně na smrt?“

„To nemůžeš vědět.“ Uhne pohledem. „Odjakživa máš silnou vůli. Neříkal zkušební tým, že máš možná duchotlak přes pět set? Šestinásobek průměru! A to už jsou čtyři roky. Dnes musí být ještě vyšší. Může se stát, že s princplukovníkem Jangem vytvoříte vyvážený pár. Třeba budeš jeho Železná princezna.“

„V celém Chua-sia jsou Železné princezny jen tři!“ Z očí se mi vyřinou slzy a rozmažou mi její obraz. „A mají duchotlak v řádu tisíců! Je to jen nepravděpodobná pohádka, kterou se dívky obelhávají ve víře, že by mohly přežít!“

„Nemluv tak hlasitě, Tchien-Tchien.“ Matka vyděšeně střelí pohledem ke dveřím.

„Taky se tou pohádkou utěšuješ?“ pokračuju. „Pomáhá ti v noci spát?“

Zalesknou se jí oči. „Proč nedokážeš uznat, že děláš dobrou věc? Budeš hrdinka. A za ty peníze si Ta-lang bude moct dovolit nevěstu…“

Prásknu miskou o zem. Porcelán se roztříští a kaše se rozstříkne ve slizkých kouřících cákancích.

„Tchien-Tchien!“ Matka se vrávoravě postaví. „Spí tady tvoji prarodiče!“

„Jo? A co mi můžou udělat?“ zaječím schválně ke dveřím. „Zmlátí mě, aby Jang Kuanga odradily moje čerstvé rány? Pošlou mě spát do prasečího chlívku, aby ho odpudil můj smrad? Jestli o ty peníze tak strašně moc stojíte, nemůžete mi už udělat nic!“

„Tchien–“

„Vypadni odsud!“

Takhle s ní nesmíš mluvit, pokárá mě vnitřní hlas, který bolestně připomíná sestřin. Je to tvoje matka. Žena, která ti dala život.

Ale matka, která mě takhle na celé čáře zklamala, vůbec moje matka není.

Vzedme se mi hruď. Předkloním se a křečovitě se chytnu za kolena. Přes drásavý vzlyk se z mého hrdla prodere hlas. „Doufám, že v příštím životě spolu nebudeme mít vůbec nic společného.“

KAPITOLA 3

ŽIVOT, JAKÝ CHCEŠ

Rodina ke mně z vlastní vůle neutrousí ani slůvko až do chvíle, kdy mě ráno v den mého nástupu k armádě začnou s křikem volat.

Vyhrabu se ze slámy, na níž jsem celou noc se zkrouceným žaludkem zahnívala a pořád dokola točila v prstech svou dřevěnou jehlicí, jako by to byla tlustá jídelní hůlka.

Má pro mě přiletět vznášedlo a vzít mě k Velké zdi. Už ho v dálce vidí nebo co?

„Tchien-Tchien!“ Babiččin hlas dopluje od dveří blíž. „Je tady nějaký chlapec!“

Když vstávám, zapotácím se. Rukou pád ubrzdím o rám postele prarodičů.

Chlapec…

Ne. Ne, to nemůže být –

Jako v mrákotách docupitám ke dveřím. V hrudi se mi v rudém poplachu vzmáhá nebezpečné očekávání. Dunivý tep mého srdce se přenese z dlaně na dveře, když je otvírám.

Oči mě zabolí v jasném světle. Když se pak skvrnky rozplynou, je tam on. I-č’. Stojí na slunci před domovními dveřmi a dohaduje se s mojí rodinou, zalezlou v příšeří domu jako nějací jeskynní tvorové. Jeho bílé hedvábné roucho se zlatem vyšívanými bambusovými výhonky a listy prakticky září, jako by látka nepocházela z tohoto světa.

Ještě nikdy jsem ho neviděla jinde než v mozaice stínů pod lesním příkrovem. Chvilku se nemůžu zorientovat – je to skutečně on? Ale jeho jemný tenorový hlas se nedá splést.

„Tetičky, strýčkové, věřte mi, přeplatím jakoukoli cenu.“ Ukáže našim svůj kovový občanský průkaz. „A tak vás prosím, dejte mi svou dceru za ženu.“

Srdce mi vynechá, jako bych cestou z rýžových teras minula schod.

Mojí rodinou projede šok. Padají brady. Ruce se tisknou k ústům. Babička, která stojí nejblíž, zmateně přejede pohledem ode mě k I-č’mu. Jakmile uviděli jeho příjmení a bydliště v chua-sijském hlavním městě Čchang-an, musely jim v hlavě začít zvonit penízky s razancí ohňostroje.

Takhle mě možná do vznášedla skutečně nepustí.

Beze slova a bez rozmýšlení se dám do pohybu. Procpu se mezi nimi, popadnu I-č’ho za zápěstí a pak ho vtáhnu do setmělého domu. Užasle otevře pusu. Málem zakopne o práh. Ale pak se setkáme pohledem a jeho oči se rozzáří tak mocně, až mě z toho bodne u srdce.

Odvleču ho do ložnice prarodičů. Dokonce i jeho boty šoupají po naší zašlé betonové podlaze jinak.

„Nechoďte sem,“ varuju rodinu a pak zabouchnu dveře, až se zvedne obláček prachu.

Otočím se k I-č’mu. Šikmý pruh světla od okna ho přetíná jako nadpozemský meč, jeho roucho v něm září měsíční bělostí a pleť zprůsvitní.

„Tohle je můj dům. Můj domov.“ Můj hlas otřese tichem. Vidět ho tady mezi zamaštěnými dřevěnými stěnami je tak nepatřičné, až si říkám, jestli to není sen. „Neměl jsi sem chodit, vůbec, nikdy – jak jsi to vůbec našel?“

„V úředním registru.“ Polkne a jeho husté řasy povadle klesnou. „Ce-tchien, můžu tě odvézt do Čchang-anu.“

„Ne, nemůžeš!“ vyjeknu, protože naši stoprocentně poslouchají za dveřmi. „To ty jen tak říkáš. Otec by ti nikdy nedovolil, aby sis mě vzal!“

„Má dalších čtrnáct synů. Srovná se s tím.“

„Vážně? Doopravdy? Nedal by tě radši dohromady s vnučkou nějakého vysokého úředníka? Pochybuju, že se stal největším boháčem Chua-sia díky tomu, že marnil příležitosti!“

„Tak si najdeme příležitost sami. Spolu to zvládneme. Dokud jsi naživu, máš naději.“ I-č’ mi pozvedne prsty do světla proudícího oknem. Jeho slova se chvějí jako zima a snášejí se jako sníh. „Ale ať budu žít jakkoli, bez tebe to nebude mít smysl.“

Světlo v mých očích se roztřese. Jeho tvář se rozmázne.

Vím, jaké to je, když mi ubližují. Vím, jak vydržet bití, snést urážky, jak být pošlapaná, zmačkaná a zahozená jako smetí. Ale tohle?

S tímhle si nevím rady.

Nepřipadá mi to skutečné.

Nemůže to být skutečné.

Na to neskočím.

„Dej pokoj.“ Vytrhnu ruku z jeho sevření. Z koutků očí mi palčivě kloužou slzy. Hlas mi popraská suchým smíchem. „Venkovanka z pohraničí se přivdá do nejbohatší rodiny Chua-sia? Nemůžeš být aspoň trochu realista? Nejsem čtyřleté dítě, abys mi mohl tohle nakukat.“

I-č’mu se vlhce zalesknou oči. „Ce-tchien…“

„Přestaň mi tady nalhávat, že by mi tvoje rodina dovolila být něčím lepším než konkubínou.“ Vrávoravě poodstoupím. „A to nebude nikdy fungovat. Nastanou potíže, jakmile odmítnu poklonkovat tomu odpornému praseti, co si říká tvůj otec. Když odmítnu obsluhovat právoplatnou manželku, kterou ti jednou nevyhnutelně pořídí. Když ti odmítnu porodit syna – a já si nikdy nenechám udělat buben a navěky se uvázat k něčímu spratkovi, ani ke tvému. A ty ničemu z toho nezabráníš, protože ti je sotva osmnáct a všechny ty peníze a moc, co zdánlivě máš, stojí na tatínkově milosti. Takže bys se mnou mohl leda statečně utéct a třeli bychom bídu jako přistěhovalci v nějakém městečku, ale protože bych neudělala, co jsem chtěla, byla bych nešťastná. Věčně bych myslela jen na to, o kolik bych byla spokojenější, kdybych šla dobrovolně na smrt, a ne s tebou. Tohle chceš? Takhle chceš žít, Kao I-č’?“

Po mých slovech rázem nastane dusivé ticho.

I-č’ se na mě dívá jako překrásný nesmrtelný, který plavně sestoupil z nebeského dvora a omylem zjistil, co je kanibalismus.

A pak už náhle není ticho.

Za oknem se začne ozývat burácivý rachot. V horách se rozfučí a vichr zmítá stromy. Prasata a slepice v chlívcích na našem zadním dvorku poděšeně kvičí a kvokají.

To musí být vznášedlo.

Už jsem ten hluk jednou slyšela, když odváželi sestru. Nedošlo mi, že letí pro ni, dokud se vznášedlo nezastavilo přímo nad naším domem. Ocelový kýl se blyštěl jako bílý oheň a na náš dvorek se po provazovém žebříku spustil voják v olivově zelené uniformě s vlasy v úhledném uzlu na temeni. Všichni to přede mnou tajili. Včetně jí. Věděli, že by se nedalo odhadnout, jak bych se tomu pokusila zabránit, kdybych na to přišla.

Tehdy jsem nedokázala nikoho zastavit.

Teď nikdo nezastaví mě.

„Ce-tchien.“ I-č’ se ke mně nakloní blíž a s vykulenýma očima šeptá: „Musí existovat jiný způsob, jak Jang Kuanga zabít. Moje rodina má konexe v –“

„Kdybys mohl něco udělat, už bys to udělal,“ zavrčím tlumeně. „Na tak mocného a oblíbeného pilota nijak nedosáhneš, I-č’. Prostě nijak!“

Table of Contents

Prolog

Část 1

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Část 2

Část 3

Část 4