Obsah

- Předmluva

- Prolog

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Epilog

- Poděkování

ZVĚROLÉKAŘEM

V YORKSHIRU

ZVĚROLÉKAŘEM

V YORKSHIRU

Ve stopách Jamese Herriota

PETER WRIGHT

S předmluvou Jima Wighta

EUROMEDIA GROUP

Rád bych tuto knihu věnoval své ženě

a věrné spolutrpitelce Lin,

jíž tolik dlužím.

PETER WRIGHT

Peter Wright

THE YORKSHIRE VET

In the footsteps of Herriot

THE YORKSHIRE VET © Peter Wright, 2018

First published in hardback by Mirror Books in 2018

Plates: Cristian Barnett, Paul Gay/Daisybeck, courtesy of Peter Wright

All rights reserved

Translation © Kateřina Teodosijevová, 2022

ISBN 978-80-249-4911-6

PŘEDMLUVA

Jim Wight

Ohlédnu-li se za svou pětatřicetiletou kariérou veterinárního lékaře, myslím, že se mohu považovat za šťastného člověka. Přibližně dvacet pět let jsem pracoval v jedné ordinaci se svým otcem Alfem Wightem (James Herriot) a jeho partnerem Donaldem Sinclairem (v tátových knihách Siegfried Farnon), dvěma poctivými, šlechetnými muži se smyslem pro humor, o nichž nemůžu říct jediné špatné slovo. Našimi kolegy se během let stalo několik skvělých asistentů, z nichž mnozí jsou také našimi skutečnými přáteli. Kromě jiných to v posledních osmnácti letech mého profesionálního života byli Peter Wright a Tim Yates, jedni z nejdéle sloužících veterinárních lékařů pracujících v ordinaci Sinclaira a Wighta v Thirsku. Společně jsme procházeli okamžiky smutku a radosti, triumfy i katastrofami, které provázejí život každého veterináře. Naše přátelství však nezkalily ani ty nejtemnější momenty a považuji za privilegium, že jsem mohl pracovat ve společnosti takových skvělých osobností.

Bylo mi velkým potěšením, že jsem směl napsat předmluvu k Peteově knize o tom, jaké to je být veterinářem a zároveň hlavní hvězdou v celosvětově úspěšném televizním seriálu Veterinář z Yorkshiru. Popularita tohoto programu vedla k nezanedbatelnému nárůstu počtu návštěvníků Muzea Jamese Herriota v Thirsku a přiblížila jméno mého otce mladší generaci diváků, zatímco skutečnost, že v úvodu každé epizody Veterináře z Yorkshiru zazní zmínka o Jamesi Herriotovi – „nejslavnějším veterináři na světě“ –, zase zvýšila oblíbenost seriálu. Takže to byla výhra pro všechny: seriál, muzeum i tátův odkaz.

Život veterinárního lékaře začal Peter ochutnávat už ve škole. Nějakou dobu nám pomáhal v ordinaci v Thirsku a už tehdy na nás udělal dojem svým přístupem k jednotlivým případům, vnímavými dotazy a občasnými připomínkami, ale především nadšením pro tuto práci a empatií k pacientům. Pamatuji si, jak mi otec řekl: „Mám toho kluka rád! Dohlédni na něj. Vůbec by mi nevadilo, kdyby tu jednoho dne začal pracovat!“

Před vstupem na veterinární školu však Peter narazil na problém. Předpokladem pro přijetí byl výborný prospěch a někteří z Peterových učitelů v Thirsku pochybovali, zda bude schopen požadovaných známek dosáhnout. Jeden z nich, můj dobrý přítel, tehdy prohlásil: „Dvě ‚A‘ a jedno ‚B‘? To tedy nevidím moc dobře, Pete! Zkus to, ale nejsem si tím jistý!“ Jeho slova musela tehdy na Petea notně zapůsobit, protože se do toho opřel a nakonec získal hodnocení, které mu vstup na Vysokou školu veterinární v Liverpoolu umožnilo.

Otec i já jsme byli nadšení, když jsme se to dozvěděli, a na oslavu jeho úspěchu jsme Petea vzali do čínské restaurace v Yorku. Pro Petea to byl krok do neznáma – kluk ze zdravé yorkshirské vysočiny se s ničím takovým dosud nesetkal. Živě si vzpomínám na výraz hrůzy v Peteově tváři, když se ocitl mezi kopci cizokrajných nudlí, bambusových výhonků a masa i ryb všemožných barev. Před prvním soustem se zhluboka nadechl – ale během několika minut jeho pochybnosti zcela zmizely. Otevřel se mu úplně nový svět a od té doby jsme spolu spořádali mnoho porcí těchto báječných orientálních pokrmů.

Kdykoli byl Pete poblíž, vždycky jsme se taky řádně nasmáli. Jeho suchý yorkshirský humor je ostatně znát v každém díle seriálu, do něhož vnáší svěží nádech.

Pamatuji si, jak jsem mu jednoho dne řekl: „Dnes dopoledne pro tebe mám trochu jinou návštěvu, Pete. Potřebuju, abys zajel na pštrosí farmu.“

„Vážně?“ zareagoval s lehkým údivem.

„Ano, ale myslím, že bych tě měl varovat: pštrosi umí být někdy dost agresivní, a jak mi bylo řečeno, dokážou během několika vteřin utíkat rychlostí až šedesát čtyři kilometrů za hodinu.“

Na to Pete se smrtelně vážným výrazem odpověděl: „No, v tom případě poběžím rychlostí šedesát pět kilometrů za hodinu.“

Peter Wright, kterého diváci znají ze seriálu Veterinář z Yorkshiru, je ten samý člověk, jakého si já pamatuji z let naší společné praxe. V ordinaci i na televizní obrazovce působí zcela přirozeně. Svět veterinárního lékařství se velmi změnil od chvíle, kdy jsem v roce 2001 odešel do důchodu, stále však přetrvávají základní principy naší práce – starostlivost, soucit a pečlivost – a Pete se svými kolegy jsou toho důkazem. Stejně jako původní James Herriot i Pete je jednoznačně přínosem pro naši profesi. Vím, že mnoho diváků oblíbeného seriálu bude nadšených, že se o skutečném Peteru Wrightovi dozvědí víc.

Jim Wight

Autor knihy Zvěrolékař spisovatelem: James Herriot

V kapitole 2 se dozvíte víc o tom, co si Peter myslí o svých školních známkách.

V kapitole 3 Peter zavzpomíná na svou první návštěvu čínské restaurace.

Peter při natáčení jedné z epizod seriálu Veterinář z Yorkshiru

PROLOG

Příběh života

Je pátek třináctého, devět hodin ráno, v ruce držím varlata. Nejsem si jistý, zda to mám považovat za smolné znamení, ale kdo ví? Ta varlata patří dvouletému yorkshirskému teriérovi jménem Hugo. Před chvilkou jsem našel „zadržené“ varle, tedy to, které nesestoupilo, když mělo. Nyní jsem se zabýval tím druhým, jež jsem měl rovněž odstranit. Mnoho majitelů psů nechávalo své mazlíčky kastrovat, aby předešli nechtěným vrhům štěňat. Tím pak docházelo ke zklidnění zvířete.

Celou operaci natáčí štáb Veterináře z Yorkshiru. Dnes jsou „ve službě“ režisér a kameraman David Terry s asistentkou produkce Melissou Bartlettovou. Oba dva jsou jako na trní, nedočkaví vrhnout se do akce. Štáb se už natrvalo utábořil ve Skeldalu, kde máme ordinaci, ustavičně na lovu zajímavých příběhů – měl jsem je v patách, ať jsem šel kamkoli a dělal cokoli. Točili chirurgické zákroky nebo skočili do auta, aby mě doprovázeli při výjezdech za pacienty na farmách.

Dnešek bude pravděpodobně vypadat stejně jako jiné obvyklé pracovní dny v mém životě: asi jako jízda na horské dráze. Před začátkem operace malého Huga jsem si zkontroloval e-maily a prošel naplánované případy a prohlídky. S kolegy jsem probral objednané klienty – včetně Kimmy, osmnáctileté fenky Jack Russell teriéra, trpící šedým zákalem, která se už krčila v čekárně a od čenichu až po špičku ocásku se celá třásla – ne strachem, nýbrž vzteky. Z duše nenáviděla veterináře a nehodlala tolerovat, aby se jí některý z nich beztrestně dotkl, proto musela mít náhubek, i když potřebovala jen zastřihnout drápky. Nikomu z týmu nebylo třeba připomínat, aby si dávali pozor na prsty – ale ani to, aby s ní zacházeli jemně: to platilo pro všechna stvoření, která prošla našimi dveřmi, velká i malá.

Cestou do chirurgického sálku jsem zkontroloval další pacienty čekající na naši péči, přičemž jsem se zastavil na krátký „rozhovor“ s Marniem, boxerem, jemuž bylo třeba odstranit tumor z dutiny břišní. Já sám jsem měl dva tyhle úžasné psy. Marnie ke mně skrze mříže klece vzhlížel s lehce tázavým výrazem, ale dýchal klidně a současný stav věcí ho zřejmě nerozrušoval.

Uvnitř sálku jsem naposledy otřel už fanaticky čistý operační stůl a pak jsem si oblékl modrý plášť a chirurgické rukavice. Sterilizované nástroje, dokonale lesklé a čisté díky neustále pracujícímu sterilizátoru, jsem měl připravené nadosah spolu s různými typy šicího materiálu. Všechno to čekalo na Huga a jeho varlata.

„Jak se máš, kamaráde?“ oslovil jsem psíka.

David zapnul kameru, zatímco Melissa držela dlouhou tyč s chlupatým mikrofonem na konci, ale jako vždy byli oba dva natolik diskrétní, že jsem na jejich přítomnost téměř zapomněl. Hugo dostal injekci s anestetikem, při jehož podání mi ho jemně, avšak pevně přidržovala Rachel, naše hlavní sestra. Pejsek rychle upadl do bezvědomí, nyní s nevidoucíma očima částečně schovanýma za pootevřenými víčky. Položili jsme ho na záda, s tlapkami bezvládně trčícími do vzduchu, abychom mu mohli oholit oblast genitálií s jedním viditelným varletem a následně bříško očistit od chlupů. Od roku 1981, kdy jsem se stal veterinářem, jsem už provedl tisíce kastrací, včetně mnoha takových, jaká mě čekala teď, kdy jedno nebo obě varlata zvířete nesestoupila do šourku. Postup operace se za tu dobu prakticky nezměnil, anestetika dnes však působila daleko jemněji a rekonvalescence po operaci bývala rychlejší. Změnilo se pouze to, že mě při práci někdo natáčel.

Od roku 2015, kdy Veterinář z Yorkshiru vznikl, jsem si musel zvyknout popisovat pro kameru vše, co právě dělám, někdy dokonce i během komplikovaných chirurgických zákroků. Časem jsem tomu přišel na kloub, ačkoli mě štáb občas musel „rozmluvit“ pomocí otázek. Dnes položil David všetečný dotaz, jaká jsou Hugova varlata v porovnání s genitáliemi německé dogy. Yorkshirský teriér má mužství pochopitelně výrazně menší, na obranu malého psíka jsem ovšem prohlásil, že jejich velikost je v poměru k tělu celkem slušná.

Zatímco Rachel připravovala a dezinfikovala místo, kudy jsem brzy měl vést řez skalpelem – oblast jsem už prohlédl pohmatem, přičemž jsem lokalizoval zadržené varle –, využil jsem příležitosti a krátce vysvětlil, že u psů varlata obvykle do šourku sestoupí během prvních měsíců života. Někdy k tomu ovšem nedojde a jedno nebo obě zůstanou zadržená uvnitř břicha, kde nebývá vždy snadné je najít a odstranit je odtamtud, nebo se skrývají třeba pod svalem zadní nohy zvířete, odkud se dostávají podstatně lépe. Odstranění zadržených varlat je důležité, výrazně se tak sníží nebezpečí případných pozdějších zdravotních komplikací, jako je například rakovina.

Dnešní operace byla poměrně jednoduchá, Hugovo nesestouplé varle jsem snadno našel a bez potíží odstranil. Na protějším operačním stole zatím mladý veterinář Guy Killick – který, stejně jako dříve já, studoval veterinu v Liverpoolu – odoperoval bradavičku z očního víčka kokršpaněla Montyho. Ani jednoho z nás nerušily zvuky dopravy zvenku nebo štěkání z čekárny. Obrátil jsem pozornost k Hugovu druhému – sestouplému – varleti a tady mě tedy máte…

„Bude mu líp bez nich,“ poznamenal jsem a na kameru ukázal Hugovy odstraněné pohlavní žlázy, aby byl dobře patrný rozdíl v jejich velikosti. Zadržené varle bylo výrazně menší.

„Hugo nebyl nikdy žádný sexuální maniak, jak někteří yorkshirští teriéři bývají,“ dodal jsem. „Někdy se u nich projevuje až hypersexualita, kterou si pak vybíjejí na polštářích – což je poněkud trapné, když k vám přijde návštěva. Hugo ovšem nebyl tenhle typ, odmala býval spíš pohodlný a klidný, takže kdyby obě varlata sestoupila, mohli jsme mu je nejspíš ponechat. Nijak mu však chybět nebudou a riziko rakoviny je pryč.“

Zašil jsem psíka a neodpustil si vyzdvihnout, že s přibývajícím věkem stejně potřeba varlat stále víc a víc klesá, a všichni jsme se zasmáli.

V 10.15 jsme s Davidem nastoupili do mého auta, jako vždy plného nejrůznějších veterinárních nástrojů a léků. Melissa jela za námi jiným vozem s filmařskými proprietami. Vyjeli jsme pomalu po venkovské silničce ztrácející se v mlze směrem k farmě o rozloze 280 hektarů, kde už jsem byl mnohokrát předtím. Terry Bell a jeho syn Richard chovali kolem 400 ovcí a 500 krav na maso a obhospodařovali asi 160 hektarů orné půdy. Oba tu prožili celý život. Můj bývalý šéf Alf Wight – milionům lidí po celém světě známý jako spisovatel James Herriot – sem také často jezdil a stejně tak i Donald Sinclair – neboli v Herriotových knihách Siegfried Farnon. Alf znával Terryho otce a někdy k nim na farmu brával americké turisty, aby si ji prohlédli.

Alf i Donald zemřeli v roce 1995, ale jejich veterinární praxe přetrvala a pokračoval i nezadržitelný cyklus života: další sezona rození jehňat byla v plném proudu. Richard si všiml, že jedna z jejich ovcí, která porodila před dvěma dny, má vyhřezlou dělohu. Dochází k tomu tehdy, když oslabené vazy nedokážou dělohu udržet a zvíře ji po porodu vytlačí ven z těla. Mnoho ovcí rodí snadno a obejde se bez lidské asistence, čas od času je však pomoc člověka potřeba. Většinou si farmáři poradí sami, v některých případech je ovšem životně důležitá veterinární intervence.

Během jízdy jsme si s Davidem povídali, oba jsme byli nadšení, že se Veterinář z Yorkshiru objevil v populární reality show Gogglebox, který vysílá Channel 4. Krátce jsme také probrali, jak probíhá renovace Davidovy koupelny, a potom už si posadil kameru na rameno a natáčel, jak řídím a přitom vysvětluji, kam jedeme a proč.

Po příjezdu na farmu jsem se rychle přezul do gumáků a oblékl si i tmavě zelený nepromokavý kabát a kalhoty. Přišel si nás bez náznaku hrozby očichat veliký německý ovčák, ale brzy zase odběhl za svými záležitostmi. V pracovním obleku jsem nevypadal zrovna nejlíp, ale byl jsem tu koneckonců kvůli práci – později se můj vzhled navíc o něco vylepší: po obědě mě čeká fotografování pro seriál, takže se budu muset převléknout do hezké košile a vzít si kravatu. Právě teď ale nemyslím na nic jiného než na ubohou ovci.

Naházel jsem všechno, co potřebuju, do brašny a vyhledal Richarda v přístřešku pro traktory. David s Melissou, zaznamenávající každý můj pohyb, mě následovali, občas klusem. Všichni společně jsme lepkavým bahnem zamířili ke stodole obývané několika ovcemi a kravami a jejich neuvěřitelně hlasitými potomky. Richard zkušeně odchytl ovci, kvůli které jsme přijeli. Pokusila se mu vytrhnout za vyděšeného pobekávání jednoho ze dvou svých novorozených jehňat, ale marně. Rychle jsem ji prohlédl.

Děloha byla venku – což bylo očividné –, zdálo se mi však, že tu bylo víc jasně růžové hmoty, než by mělo být. Došlo mi, že ovce tlačila tak moc, až si vytlačila konečník. V současné chvíli jí nehrozilo bezprostřední nebezpečí, ale já i Richard jsme věděli, že kdybychom ji nechali být, nejspíš by pokračovala v tlačení a mohla by jí vyhřeznout střeva. Taková situace by však už téměř jistě vedla k jejímu utracení, přičemž by po ní zůstala dvě čerstvě narozená jehňata.

V soustředěné, avšak klidné atmosféře jsme se pustili do práce. Richard několika balíky sena podložil ovci břicho, aby měla zdviženou zadní část těla. Omyl jsem postiženou oblast a podal ovci anestetikum, abych zabránil bolesti. Pak jsem začal tlačit dělohu zpět na místo, kam patřila. Až bude ve správné poloze, budu ji muset zajistit několika stehy. Moje ruka na chvíli zmizela uvnitř ovce. Trik spočívá v opatrném, ale stálém a kontrolovaném tlaku – jak jsem to viděl často dělat Alfa, když byl asi tak v mém věku a mně sotva zaschl inkoust na diplomu.

Od hlavy ovce se ke mně donesl bublavý zvuk a Richard žertem obvinil kameramana, že jeho původcem je on.

„Měl jsem k snídani moc vlákniny,“ pohotově zareagoval David.

Ovce bekla, jako by jí to přišlo taky vtipné.

Píchl jsem své pacientce dávku penicilinu, a nakonec ještě pomocí velké jehly a silných stehů všechno pojistil, aby děloha skutečně zůstala uvnitř. Obě jehňata teď uždibovala seno několik metrů od nás. V rohu stodoly právě velmi tiše přišlo na svět další jehňátko a jeho matka se zrovna chystala za dohledu několika krav, nakukujících přes hrazení, povít mu sourozence. Dokončil jsem šití a „moje“ ovce se ihned postavila na nohy a odběhla, přičemž na mě ještě přes rameno poněkud rozmrzele zabečela. Vzápětí jí do vemínka drclo jedno z jehňat a začalo sát. No, není to jaro nádherné?

Další zastávkou je High Paradise, desetihektarová farma Judith Skilbeckové, ležící na vřesovišti přímo na Cleveland Way, populární turistické cestě. Skutečně to je takový malý ráj na zemi, zastrčený, s kavárnou, ubytováním a místy určenými pro kempování – dokonce tu pořádají i svatby. Judith, původně policistka, nyní místní koordinátorka prevence kriminality, tu žila už asi 30 let a objevila se ve Veterináři poté, co jednoho z jejích koní postihla kolika. Každé ráno vstávala velmi brzy, aby stihla před odchodem do zaměstnání zkontrolovat svá zvířata, a potom ji čekala ještě hromada práce po návratu domů. Obvykle také ručně dojila kozy, ale na to teď neměla čas.

Dnes jsem přijel zkontrolovat krávu jménem Foxglove. Viděl jsem ji před několika týdny krátce poté, co porodila, a ačkoli telátko – Eddie the Eagle se narodil během Zimních olympijských her – bylo dokonale zdravé, u Foxglove se rozvinul život ohrožující zápal plic, velice neobvyklý u dospělého skotu. Následujícího dne, když jsem na farmu vezl léky, mě po cestě chytila mohutná sněhová bouře, kterou nezvládlo ani mé auto s pohonem 4 × 4. Takový luxus Alf s Donaldem nikdy neměli; ti s sebou vždycky vozili lopatu, aby se dokázali vyhrabat, když se počasí zhoršilo. Zbytek cesty jsem musel jít ve vánici pěšky a téměř u cíle jsem potkal Juditina manžela, který mi vyrazil naproti, aby přinesl medicínu pro Foxglove. Sníh už mu pokrýval i plnovous.

Dneska bylo sice zima a mokro, ale alespoň nesněžilo. David a Melissa se už těšili na natočení závěrečné části příběhu Foxglove. Snad to bude happy end. David s kamerou v ruce vystoupil, aby mi otevřel bránu. Seděl jsem spokojeně v teple svého auta a pomyslel si, jaká je výhoda, že tu je, díky němu jsem totiž nemusel vystupovat a otevírat si brány sám. Napadlo mě také, kdy se asi dostanu k šálku teplého čaje. Teď kolem poledne už jsem začínal být trochu vyprahlý. Další příklad, jak se časy změnily: Alf s Donaldem dostali snad na každé farmě šálek čaje, kousek koláče nebo vejce na slanině – anebo se jen zdá, že to tak bylo? Dneska jako by na takové věci nezbýval čas.

Když jsme konečně zastavili na dvoře Juditiny farmy, slyšel jsem zpěv mnoha ptáků, ale neviděl jsem v mlze ani je, ani stromy, na nichž seděli. Melissa vyběhla, aby našla Judith nebo její dceru Ginny, a já zatím s úsměvem kývl na dva psy zuřivě štěkající za plotem. Můj pozdrav je podle všeho podráždil ještě víc. Evidentně nevycházím dobře se všemi zvířaty.

Judith nás vzala do stodoly, do níž jsem vždycky vstupoval s nadšením. Bylo to jako vrátit se v čase do scény, kterou nejspíš důvěrně znali Alf a Donald. Juditina farma byla jen malá, drobné hospodářství jako za starých dob – žádný obří farmářský komplex, jaké vídáme dnes. Také mi to připomíná okamžiky z mého dětství a knihy dalšího slavného autora – Enid Blytonové, která pro mládež napsala spoustu příběhů z farem. Juditina stodola byla plná krav, ovcí, koz, kachen a jejich potomků. Hluk, který spokojená zvířata vyluzovala, nás jen tak tak nepřipravil o sluch. Přišla si nás důvěřivě prohlédnout pětice vytáhlých jehňat – očichala mě a nechala se pohladit, pak hlavičkami zaútočila na mé ruce a nohy. Všechno to byli sirotci krmení z láhve, jednoho – pojmenovaného Scotty the Bruce – Judith přivezla z jiné farmy, když mu ve sněhové bouři zahynula matka. Všichni obyvatelé téhle báječné stodoly pravděpodobně usínali, jakmile Judith večer vypnula světlo, ale teď tomu šlo jen těžko věřit vzhledem k neutuchajícímu rámusu.

Kousek od nás se naparoval barevný kohoutek a kozel se neúspěšně dvořil jedné ze znuděně se tvářících koz. Judith a já jsme přelezli hrazení Foxglovina stání. Krávě se dařilo dobře, a snad jako by to chtěla dokázat, zvedla ocas a vydatně se vyprázdnila, právě když jsem mluvil do kamery.

„Sice neprojevuje žádný velký vděk, ale je moc pěkné vidět, že se uzdravila,“ poznamenal jsem. I na tohle jsem si zvykl, když jsem pracoval bok po boku s Alfem a Donaldem, tehdy ještě v ordinaci na původní adrese Kirkgate 23 uprostřed Thirsku. Humor a vyprávění veselých historek byly doslova součástí naší práce – stejně tak rád jsem ovšem mluvil o vztahu farmářů, jako byla Judith, k jejich zvířatům. „Dnešek je dobrý den nejen pro Foxglove, ale i pro Judith.“

Práce farmářů nekončila úderem páté odpoledne, pokračoval jsem, jejich odměnou však bylo, když viděli svá zvířata šťastná, zdravá a spokojená. A Judith dodala, že její život je sice povznášející, ale když se něco pokazí, „obrací se mi žaludek naruby“.

Další na řadě byl oběd. Dneska jsme měli štěstí, protože kavárna na farmě, kterou vedla Ginni, se nacházela doslova jen o pár kroků dál. Avšak než jsme si objednali sendvič s wenslaydaleským sýrem a šálek yorkshirského čaje, Ginni mě požádala, zda bych se nepodíval na Stonkera, jednoho z jejích tří psů à la corgi. Domnívala se, že mu něco uvízlo v krku. Naštěstí tam nic nebylo – psa podle mě trápila angína.

Stonker se svým bratrem Sausagem jednou sežrali pořádný kopec rozinek, takže jsem jim musel vypláchnout žaludky – příliš mnoho rozinek může u psů vést k selhání ledvin. Oba dva se zotavili a Stonker se stal hvězdou několika záběrů pro Veterináře z Yorkshiru. Psi se také pravidelně objevovali na Ginnině Instragramu a lidé do kavárny občas zašli jen proto, aby je viděli. Byli mnohem populárnější než já nebo Julian Norton, další zvěrolékař účinkující ve Veterináři.

Konečně jsme si mohli vychutnat oběd, při kterém nám Judith vyprávěla smutný příběh o zvířatech, která spadla do opuštěných šachet zbylých po kopáčích pátrajících po gagátech, oblíbených kamenech královny Viktorie. Navázala ještě smutnější historkou o muži, který zavraždil svoji manželku a její tělo hodil do jedné ze šachet, ale pak ho chytili, když se opil a všem v hospodě vykládal, co udělal. Vrah – a ještě ke všemu hlupák.

Neochotně jsme se zvedli od stolu, když nastal čas focení s kameramanem a fotografem Paulem Gayem. Skočil jsem si do auta pro čistou zelenkavou košili, kterou vybrala a pečlivě vyžehlila moje manželka Lin. Snažila se, abych vždy vypadal co nejlépe, což nebyl snadný úkol – dost často jsem končil pokrytý zvratky, výkaly a hleny.

Paulovy první záběry z Juditiny stodoly neustále narušovalo pětihlavé stádečko osiřelých jehňat, jejichž pokusy trkat byly čím dál záludnější. Zkusil jsem je napomenout v jejich rodném jazyce, ale moje „béé“ je nijak nerozhodilo (na rozdíl od koz, které se na mě od té chvíle dívaly ještě podezíravěji). Judith nakonec sirotky odlákala krmením. Při pití z láhví naplněných naředěným umělým mlékem vypadala jehňata kouzelně. Krmila se nedaleko ohřívací lampy, která poněkud tupila ostrost ledového vzduchu. Zatímco pila, měl Paul čas naaranžovat mě mezi balíky sena a zachytit mě pro budoucnost i se všemi nedostatky. Paul byl profesionál a práce mu netrvala dlouho. Později jsem zaslechl, jak z Judith mámil informace ohledně chovu slepic, které si hodlal pořídit na zahradu, což mě ve skrytu duše potěšilo. Neznám nic lepšího, než když se lidé zabývají zvířaty.

Kolem druhé jsme se rozloučili a po několika všeobecných záběrech jsem si odepnul mikrofon a vrátil se do ordinace ve Skeldalu. Čím víc veterinářů, tím rychleji se klientům a jejich mazlíčkům dostane pozornosti. David s Melissou se rozhodli zůstat venku a pořídit několik záběrů krajiny. Jejich kamera mě sledovala, jak jsem od nich odjížděl do dálky. Alespoň že se zvedla mlha a já přijel včas, což bylo jen dobře, protože čekárna byla po mém návratu plná. Tak tedy hurá za malými zvířaty. Jako už mnohokrát jsem si pomyslel, že mám velké štěstí, když je moje práce tak rozmanitá a během dne se zabývám jak domácími mazlíčky, tak velkými zvířaty na farmách. Právě teď dvě sestry stříhaly zacuchanou srst na zadku velkého králíka. Krátce jsem zaskočil podívat se na jorkšíra Huga – po operaci už byl zcela vzhůru a nijak ho netrápilo, že přišel o svou mužskou chloubu.

Teď ovšem byla na řadě Kierra, postarší fenka kolie trpící suchým, záchvatovitým kašlem, který nechtěl odeznít. Zkontroloval jsem jí tlamu a poslechl si srdce a plíce. Také jsem jí změřil teplotu, což neměla ráda a vyřešila to tak, že si na teploměr sedla. Protože jsem Kierru dobře znal – viděl jsem ji už mnohokrát –, diagnostikoval jsem jí tracheitidu neboli zánět průdušnice. Na injekci ke zmírnění otoku zareagovala zakňučením, ale nebral jsem si to osobně. Předepsal jsem jí na deset dní antibiotika a doporučil podávat měkkou potravu, která nebude dráždit její jistě bolavý krk.

Dalším pacientem byl desetitýdenní černý kokršpaněl Fig. Celý lesklý, nový a překrásný, přišel si pro druhou dávku očkování. Zatímco jsem pracoval, povídal jsem si s jeho majitelkou o kladech a záporech kupírování ocasu, načež jsme plynule přešli k tomu, jak se zvířata dokážou naštvat, když jim domů přibude nový přírůstek. Figova panička měla ještě dva jiné psy a vyprávěla mi, že jeden z nich byl tak uražený, že zůstal celou noc venku. Připomnělo mi to našeho prvního psa Berta, jak žárlil, když jsme přinesli Alfa, štěně boxera.

Mohl bych si takhle povídat celý den, ale přinutil jsem se zmlknout, protože mě ještě čekala spousta jiných pacientů. Krátce jsem si vzpomněl na Joan Snellingovou, která byla sekretářkou ve Skeldalu a více než 35 let pracovala v naší staré ordinaci na Kirkgate, jež se stala inspirací knih Jamese Herriota. Joan, dnes již v důchodu, jsem poznal jako teenager, když jsem před více než čtyřmi dekádami přišel do Kirkgate na výpomoc. Už tehdy mě často napomínala, když jsem se zapovídal s klienty – obvykle ve chvíli, kdy jsme měli nejvíc napilno. Ale dělala to i později, když už jsem se stal jejím nadřízeným.

Zavolal jsem dalšího pacienta a do ordinace se nahrnulo hned pět lidí – dvě ženy a tři děti, nejstarší dívence bylo kolem osmi let – s mourovatou kočkou. Na chvilku zavládl chaos, než si všichni našli své místo.

Čtrnáctiletá Amelia se krčila v přepravce. Její majitelé mi sdělili, že „se chová nějak divně“.

„S tím se poslední dobou setkávám celkem často,“ odpověděl jsem. „Je to tím, že se kočky nyní dožívají podstatně vyššího věku. Za mého mládí nebylo obvyklé potkat se s takhle starou kočkou, dnes je to ale běžné.“

Amelii, která mi bez jediného zasyčení dovolila, abych ji vyndal z přepravky, jsem prohlédl – měla krásné dásně a zuby ve výborném stavu, stejně jako silné srdce, a až na trochu ztuhlé kyčelní klouby se zdála zdravá. Rané stadium demence je vždycky komplikované odhalit, ale nápovědu můžeme hledat v chování kočky, která přestává být aktivní a někdy se opravdu chová zvláštně – zapomene, že má v misce žrádlo, nebo upřeně zírá do zdi.

Jak Amelia seskočila ze stolu, vzpomněla si jedna z jejích paniček, že loni navštívily veterináře v Harrogate, který mluvil o artritidě.

„Později bych jí mohl dát injekci s léky na artritidu, až to bude nutné,“ souhlasil jsem, „zatím je však podle mě nepotřebuje. Tyto léky by mohly negativně ovlivnit její ledviny.“

Než jsem rodinku vyprovodil, nejstarší z dětí, holčička, se mi svěřila, že chce být veterinářkou, až vyroste. Od té doby, co se vysílal Veterinář z Yorkshiru, jsem tohle slýchal čím dál častěji. Zatím jsem jí mohl poradit jediné: aby se ve škole dobře učila.

Poslední pacient odešel a já měl konečně čas si sednout, dát si čaj a vyřídit nějakou administrativu. Spokojeně jsem ťukal do klávesnice počítače, vděčný, že už nemusím nic psát na malé kartičky, které jsme používali dříve (stejně to po mně nikdy nikdo nedokázal přečíst). Přitom mě zastihla Helen Blackburnová, jedna z našich mladých veterinářek, aby mě informovala o pitvě pošlého morčete a o rozdrceném rameni jednoho bulteriéra. Při představě bolesti, jíž zvíře trpělo, se mi stáhl obličej. Chvíli potom jsem zahlédl, jak naše recepční a velká fanynka andulek Sylvia Binksová objala kolegyni, která právě zažila několik náročných minut v ordinaci, jež sice obvykle kypí životem, kam však často zavítá i smrt.

Při odchodu jsem byl unavený, ale také jsem vnímal nezaměnitelný pocit uspokojení. Žádný velký odpočinek mě nečekal: tento víkend mám službu. Nemohl jsem si pomoct a znovu si vzpomněl na Donalda, Alfa a množství zvířat, kterým za svou kariéru pomohli, a těšil jsem se, co přinese zítřek.

Toddy, zachráněný kocourek, kterého našli v popelnici.

KAPITOLA 1

Peterova zvířata

Dnes bydlím jen o kousek dál, než co by kamenem dohodil, od studeného, vlhkého a temného stavení, kde jsem se narodil, nedaleko úbočí North Yorkshiru, v němž je vytesaný kilburnský Bílý kůň. Někdy stávám v naší moderní kuchyni a vyhlížím oknem přes svěže zelená pole směrem k Thirkleby a ukazuji svůj úplně první domov přátelům, již nás přišli navštívit. Jsem yorkshirský rodák, který překročil šedesátku, přesto se nestydím přiznat, že když jsem sám, rozprávím o zmiňovaném výhledu i s naším ročním kocourem Toddym, který se obvykle vyskytuje někde poblíž. Toddy je jako chlupatá koule plná energie a neplech – vidět ho v akci je nádherné, rozčilující a trochu děsivé zároveň. Nedávno ho srazila dodávka a jako památku na ni si odnesl několik bolestivých ran. Jsem mnohem raději, když poklidně spí mé manželce Lin na hrudi s tlapkou položenou na její tváři, než když zběsile šplhá po záclonách a skáče po policích. Vzhledem k jeho pohnuté historii jsem však rád, že žije a má domov – u nás.

Toddy přišel právě ve správnou dobu, nedlouho potom, co nás opustil náš starý boxer Alf a kočička Mary, kterou jsme měli z útulku. Obě zvířata zemřela v rozmezí tří týdnů – poslední z dlouhé řady milovaných domácích společníků. Brzy poté se v ordinaci objevilo malinké koťátko: asi čtyřtýdenní nadýchané klubíčko. Někdo ho našel v popelnici, mňoukalo, bylo hladové a bezmocné. Tenhle okouzlující malý klouček po mně natáhl tlapičku skrze mříže klece, já ho vzal do náručí a on se uvelebil, jako by mi tam patřil. Také Lin se do něj zamilovala na první pohled. Minulé Vánoce už strávil u nás doma, fascinoval ho stromeček, hrál si kolem něj a občas v něm – velikýma očima nás pozoroval mezi větvemi a ozdoby jen pršely. Ani jsem už nepočítal, kolikrát jsem znovu a znovu rozvěšoval skleněné koule a třepení, ale stálo to za to – díky Toddymu se náš dům stal opět domovem.

Rád si představuju, že jak Toddy dospívá, rozumí mi čím dál líp, když začnu hloubat o smyslu bytí a vydám se na jeden ze svých pravidelných výletů do vzpomínek. Nemůžu si pomoct, ale s přibývajícím věkem podnikám tyhle cesty stále častěji; a stavení mého dětství, které bych mohl skoro zahlédnout z našeho kuchyňského okna v blízké vesnici o nějakých dvaceti domcích, je jednou z nejvýznamnějších připomínek venkova převažujícího v prvních třinácti letech mého života.

*

Poprvé jsem se lačně nadýchl vzduchu v říjnu roku 1956 v ložnici našeho dvoupokojového stavení. Můj křik se ozval tři měsíce potom, co vláda podepsala Zákon o čistém ovzduší (The Clean Air Act) jako odpověď na smog, který měl na svědomí tisíce obyvatel Londýna. Pak, několik týdnů po mém narození, mladá Alžběta II. navštívila Cumbrii, aby uvedla do chodu první jadernou elektrárnu ve Velké Británii. Ovšem vzhledem k tomu, že jsem spatřil světlo světa na místě vzdáleném nějakých tři sta kilometrů od zákonodárců sedících ve Westminsteru, byly mi tyhle dvě převratné události úplně jedno – stejně jako kdybych se narodil v jiném vesmíru. V podstatě to tak bylo – a byl to vesmír velmi malebný.

Náš domek stál na pozemcích hospodářství Manor Farm nedaleko městečka Thirsk. Farmu obhospodařovali manželé Norman a Joan Knowlesovi, kteří kromě orné půdy vlastnili i řadu báječných živých tvorů: krávy, ovce, prasata, krůty a slepice. Považuju za štěstí, že jsem mohl vyrůstat na jejich 70 hektarech, aniž by mě přitom vyrušovaly moderní digitální technologie 21. století – a to platilo také pro televizi, i když to už byla 50. a 60. léta minulého století. Sice jsem na černobílé televizi (moje rodina byla jedna z prvních, které ve vesnici televizi měly, a mnoho sousedů se k nám přišlo dívat na korunovaci královny) sledoval oblíbený pořad pro děti Blue Peter, ale já a moji kamarádi jsme obvykle měli lepší věci na práci. K luxusu, jímž disponovala naše rodina, patřila kromě televize i dodávka a časem automobil a každoroční dovolená ve Scarborough. Později jsme vyjeli také do vzdálenější destinace, do Skotska. Neprožil jsem tedy dětství obklopen bohatstvím – není to překvapení vzhledem k tomu, že oba moji rodiče opustili školu už ve 14 letech –, těžko bych si však mohl přát, abych vyrůstal v lepším prostředí. Neměli jsme mnoho, ale netoužili jsme po ničem.

Byl jsem stydlivé dítě, čemuž se dnes dá možná jen těžko uvěřit. Když jsem byl starší, pomáhalo mi, že jsem všechny ve svém okolí znal a oni znali mě. Nezamykali jsme dveře. A když se do vesnice přistěhoval někdo nový, bylo to vážně něco!

Moje matka Jean byla plachá, ale neohrožená, přímá a praktická žena a hospodyně, která nehodlala tolerovat hrubost. Razila názor, že děti by mělo být vidět, ale ne slyšet. Vaše dětství má značný vliv na to, jaký budete dospělý, a ona mě vychovala se silným smyslem pro to, co je a co není správné. Dělala všechno, co náleželo k její roli v tehdejší době a na místě, kde žila: uklízela, vařila, prala… a to všechno bez vymožeností, které tyto úkony v současnosti usnadňují. Dodnes si ji dokážu vybavit, jak v kuchyni něco krájí, oškrabává, míchá a hněte, nikdy neustávající v tvrdé dřině nakrmit rodinu a proměnit zašlý prostor v místo plné lásky. Jídla jsme měli díkybohu dost a plody její práce se vyznačovaly tantalovsky mučivými vůněmi a delikátními chutěmi – a rychle mizely spolykány třemi muži v jejím životě: mým otcem Kenem, mým mladším bratrem Davidem a mnou.

Nepoužívali jsme přední dveře našeho domku, ale chodili jsme zadem, abychom „nenadělali“ a nezaneřádili přední (lepší) pokoj, kde jsme slavili Vánoce nebo vítali váženější hosty. Přesto jsem si tam na podlaze někdy rozložil svoji farmu a zvířátka zavřel do ohrad z třísek. Jinak jsem ovšem vyrůstal v kuchyni. Jako mnoho jiných domů dostal tehdy i ten náš do vínku venkovní záchod. Vzhledem k mrazivým zimám u nás v Yorkshiru se cesta na záchod často měnila v divoký úprk. Měli jsme prádelnu, kterou jsme používali vždy v pondělí, s velkým hrncem stojícím v rohu, v němž se pralo; pak tu byl sklad na uhlí a kůlna na dřevo a ještě další drobné přístavky, které jsme používali třeba pro štípání dřeva nebo ke skladování různých věcí – mimo jiné i slaniny, jež byla zavěšená na háku ve stropě, aby se na ni nedostaly krysy.

Můj otec Ken, vyrovnaný a hovorný muž, pracoval jako dělník na Manor Farm. Když byl malý, žil se svými rodiči v domku – který byl později zbourán – na kusu půdy, kde dnes žiju já. A stejně jako já ani on se neodstěhoval daleko od svého rodného domova. Narodil jsem se v domku, který dostal od svého zaměstnavatele. Jeho rodiče, babička a dědeček Wrightovi (Annie a Fred), obývali druhou polovinu stavení a jejich domov byl i naším. Dědeček Fred byl na Manor Farm správcem – slušný muž respektovaný svými podřízenými. Pamatuju si, jak jednou napomenul veterináře Donalda Sinclaira, který se později stal mým šéfem, za to, jak moc chvátal, když toho dne přijel na farmu.

„Když nemáte čas, tak sem nejezděte,“ řekl mu dědeček bez obalu.

Donald se omluvil a zpomalil tempo, i když jen dočasně. O několik let později, když jsem s ním začal pracovat a poznal jsem lépe tohoto okouzlujícího a charismatického muže, jsem zjistil, že spěchal prakticky neustále.

Když dědeček Wright nenapomínal veterináře nebo neřídil farmu, zabýval se chovem vlastních kuřat a prodával je, oškubaná a připravená pro další úpravu, místním řezníkům. Můj otec po něm později jeho malou živnost převzal. Už jako malý jsem tedy měl příležitost vidět a poznat, jak šikovně zacházel s kuřaty a krocany, stejně jako s dalšími živými tvory. Během své dlouholeté veterinární praxe jsem se setkal už s bezpočtem lidí, kteří se starají o zvířata na farmách, nedá se však říct, že by to všichni dělali dobře: ne každý z nich dokáže rozpoznat, když některé z jeho zvířat onemocní, a dokonce někteří nevědí ani to, jak své svěřence správně krmit. Můj otec i dědeček tohle všechno znali velmi dobře a své práci rozuměli. Učili se ze zkušeností, ne z knih, a častokrát je místní volali a žádali je o radu či pomoc a to se týkalo i porážky zvířat, zejména prasat. V prvních poválečných letech obyvatelé vesnic často chovali prase a byli zvyklí zpracovat ze zvířete vše, co mohli – až na chrochtání, jak se tehdy žertovalo. Plýtvání bylo zkrátka sprosté slovo.

Table of Contents

Předmluva

Prolog

Kapitola 1