Lekce chemie

Lekce

chemie

Bonnie Garmus

Copyright © 2022 by Bonnie Garmus

All rights reserved.

Translation © 2022 by Petra Pachlová

ISBN 978-80-249-4892-8

Mé matce Mary Swallowové Garmusové

Kapitola 1

Listopad 1961

Tenkrát v roce 1961, kdy ženy nosily košilové šaty, stávaly se členkami zahradnických klubů a vozily zástupy dětí v autech bez bezpečnostních pásů, aniž by se nad tím pozastavovaly, tenkrát, kdy nikdo netušil, že vůbec přijde nějaké hnutí šedesátých let, natož takové, jehož účastníci stráví dalších šedesát let tím, že o něm budou vyprávět, tenkrát, kdy velké války už skončily a tajné války právě začaly a lidé začínali myslet nově a věřit, že všechno je možné, třicetiletá matka Madeline Zottové vstávala každé ráno před svítáním a byla si jistá jen jedinou věcí: její život skončil.

Navzdory této jistotě se vždy vydala do laboratoře, aby dceři zabalila oběd.

Palivo pro učení, napsala Elizabeth Zottová na malý kousek papíru, než ho zastrčila do dceřiny krabičky s obědem. Pak se zarazila a tužku přitom držela ve vzduchu, jako by to znovu promýšlela. O přestávkách sportuj, ale nenechávej kluky automaticky vyhrávat, napsala na jiný papírek. Pak se znovu zarazila a poklepala tužkou na stůl. Nezdá se ti to, napsala na třetí. Většina lidí je příšerných. Poslední dva papírky položila nahoru.

Malé děti neumějí povětšinou číst, a pokud ano, tak obvykle jen slova jako „pes“ a „jít“. Ale Madeline četla od tří let a teď v pěti už měla přečteného skoro celého Dickense.

Madeline byla ten typ dítěte – ten, který si dokázal broukat Bachův koncert, ale nedokázal si zavázat tkaničky, ten, který uměl vysvětlit zemskou rotaci, ale piškvorky mu nešly. A to byla ta potíž. Malí zázrační hudebníci jsou totiž vždycky oslavováni, jenže děti, co umějí brzy číst, ne. A to proto, že tihle malí čtenáři jsou dobří jen v tom, v čem budou časem dobří i ostatní. Tudíž být první není nic výjimečného – je to prostě jen otravné.

Madeline to pochopila. Proto si dávala záležet na tom, aby každé ráno – poté, co její matka odešla, a zatímco její sousedka Harriet, která ji hlídala, měla práci – vytáhla vzkazy z krabičky s obědem, přečetla si je a pak je uložila ke všem ostatním, které si schovávala v krabici od bot vzadu ve skříni. Jakmile přišla do školy, předstírala, že je jako všechny ostatní děti: v podstatě negramotná. Zapadnout mezi ostatní bylo pro Madeline nejdůležitější ze všeho. A její důkaz prostě nešel vyvrátit: její matka nikdy nikam nezapadla a podívejte, jak dopadla.

Bylo to v jihokalifornském městě Commons, kde počasí bývalo povětšinou teplé, ale ne moc teplé, a obloha povětšinou modrá, ale ne příliš modrá, a vzduch čistý, protože vzduch tenkrát takový býval, kde ležela v posteli se zavřenýma očima a čekala. Věděla, že ji brzy něžně políbí na čelo, s láskou jí přikryje ramena a tiše jí zašeptá do ucha „využij den“. Za další minutu uslyší motor auta, skřípot pneumatik, jak plymouth vycouvá z příjezdové cesty, a těžkopádné přeřazení rychlosti ze zpátečky na jedničku. A pak se její matka, která byla permanentně v depresi, vydá do televizního studia, kde si natáhne zástěru a vyjde na scénu.

Pořad se jmenoval Večeře v šest a Elizabeth Zottová byla bez debaty jeho hvězdou.

Kapitola 2

Pine

Elizabeth Zottová, která dřív pracovala ve výzkumu jako chemik, byla ženou s bezchybnou pletí a nezaměnitelným chováním člověka, jenž nebyl průměrný a nikdy ani nebude.

Jako všechny dobré hvězdy byla objevena. Ačkoli v Elizabetině případě nešlo o žádný mléčný bar či náhodné zahlédnutí na lavičce, žádné šťastné seznámení. Místo toho jejímu objevení předcházela krádež – konkrétně krádež jídla.

Příběh byl prostý: dítě jménem Amanda Pineová, jež těšilo jídlo způsobem, který by někteří terapeuti považovali za významný, jedlo Madelininy obědy. Bylo to proto, že Madelinin oběd nebyl obyčejný. Zatímco všechny ostatní děti žvýkaly sendviče s arašídovým máslem a zavařeninami, Madeline otevřela krabičku s obědem, kde našla velký kousek zbylých lasagní, máslovou cuketu jako přílohu, exotické kiwi nakrájené na čtvrtky, pět koktejlových kulatých cherry rajčátek, maličkou solničku, dvě ještě teplé sušenky s čokoládovými kousky a červenou kostkovanou termosku plnou ledově studeného mléka.

A právě kvůli tomu obsahu chtěl Madelinin oběd každý, včetně Madeline samotné. Jenže Madeline ho nabídla Amandě, protože přátelství si žádá oběti, ale taky proto, že Amanda byla v celé škole jediná, kdo si nedělal legraci z podivného dítěte, kterým Madeline, jak si dobře uvědomovala, byla.

Teprve když si Elizabeth všimla, že šaty visí na Madelinině kostnatém těle jako špatné závěsy, začala přemýšlet, co se děje. Podle jejích výpočtů byl Madelinin denní příjem přesně takový, jaký její dcera pro optimální vývoj potřebovala, tudíž ztráta hmotnosti byla z vědeckého hlediska zcela nemyslitelná. Že by růstový skok? Ne. Ve svých výpočtech s růstem kalkulovala. Porucha příjmu potravy v tak raném věku? Nepravděpodobné. Při večeři se Madeline cpala jako kůň. Leukémie? Rozhodně ne. Elizabeth nikdy zbytečně nepanikařila – nebyla ten typ, který by v noci nespal a představoval si, že její dceru sžírá nějaká nevyléčitelná nemoc. Jako vědkyně vždy hledala rozumné vysvětlení a v momentě, kdy se seznámila s Amandou Pineovou, jejíž malé rty zbarvila do ruda rajčatová omáčka, věděla, že ho našla.

„Pane Pine,“ pronesla Elizabeth jednou ve středu odpoledne, když v místním televizním studiu proplula kolem sekretářky, „volám vám už tři dny a vy jste ani jednou neměl tu slušnost, abyste mi zatelefonoval zpátky. Jmenuji se Elizabeth Zottová. Jsem matka Madeline Zottové – naše děti navštěvují Woodyho základní školu – a přišla jsem vám říct, že vaše dcera nabízí mé dceři přátelství pod falešnou záminkou.“ Protože se tvářil zmateně, dodala: „Vaše dcera jí obědy mé dcery.“

„O-obědy?“ vymáčkl ze sebe Walter Pine, když si prohlížel nádhernou ženu, která před ním stála v bílém laboratorním plášti, jenž vyzařoval auru posvátného světla až na jeden detail: iniciály „E. Z.“ vyvedené červeně těsně nad kapsou.

„Vaše dcera Amanda,“ obvinila ho znovu Elizabeth, „jí obědy mé dcery. Zjevně se tak děje už celé měsíce.“

Walter jen zíral. Byla vysoká a hodně hubená, s vlasy barvy připáleného máslového toustu staženými dozadu a upevněnými tužkou. Stála před ním s rukama v bok, rty vyzývavě rudé, pleť zářivá, nos rovný. Shlížela na něj jako zdravotník na bitevním poli, který odhaduje, zda má nebo nemá cenu ho zachraňovat.

„A to, že předstírá, že je Madelinina kamarádka, aby získala její oběd,“ pokračovala, „je naprosto zavrženíhodné.“

„K-kdo že to jste?“ vykoktal ze sebe Walter.

„Elizabeth Zottová!“ vyštěkla. „Matka Madeline Zottové!“

Walter přikývl a snažil se nějak si to přebrat. Jako dlouholetý producent odpoledního televizního vysílání se vyznal v dramatu. Ale tohle? Jen na ni dál zíral. Byla omračující. Doslova ho omráčila. Přišla na nějaký konkurz?

„Je mi líto,“ řekl nakonec. „Ale všechny role zdravotních sester už byly obsazeny.“

„Cože?“ vyjela.

Nastala dlouhá pauza.

„Amanda Pineová,“ zopakovala.

Zamrkal. „Moje dcera? Ach,“ řekl najednou, celý nervózní. „Co je s ní? Vy jste lékařka? Jste z její školy?“ Vyskočil na nohy.

„Proboha ne,“ odpověděla Elizabeth. „Jsem chemik. Přišla jsem za vámi až z Hastingsova ústavu během své obědové pauzy, protože jste nereagoval na moje telefonáty.“ Když se dál tvářil nechápavě, upřesnila: „Hastingsův výzkumný ústav? Tam, kde převratný výzkum vše převrací?“ Prázdný slogan doslova vydechla. „Jde o to, že vynakládám velké úsilí na to, abych Madeline připravila výživný oběd – něco, co, jak jsem si jistá, se snažíte dělat pro své dítě i vy.“ Když na ni jen dál nechápavě zíral, dodala: „Protože vám záleží na Amandině kognitivním a fyzickém vývoji. Protože víte, že takový vývoj závisí na přísunu správného poměru vitaminů a minerálů.“

„Jde o to, že paní Pineová je…“

„Ano, já vím. Je mimo. Snažila jsem se ji kontaktovat, ale bylo mi řečeno, že žije v New Yorku.“

„Jsme rozvedení.“

„Je mi líto, ale rozvod nemá s obědem nic společného.“

„Možná to tak vypadá, ale…“

„Muž je schopen udělat oběd, pane Pine. Není to biologicky nemožné.“

„Rozhodně,“ přisvědčil a rukou zašátral po židli. „Prosím, paní Zottová, posaďte se.“

„Mám něco v cyklotronu,“ pronesla podrážděně a podívala se na hodinky. „Pochopili jsme se, nebo ne?“

„V cyklo…“

„V urychlovači subatomárních částic.“

Elizabeth se rozhlédla po stěnách. Byly plné zarámovaných plakátů melodramatických telenovel a plytkých soutěží.

„Moje práce,“ řekl Walter a najednou se cítil trapně kvůli tomu, jak jsou ty pořady hloupé. „Možná jste něco z toho viděla?“

Otočila se zpátky k němu. „Pane Pine,“ prohlásila o něco smířlivěji, „je mi líto, nemám čas ani prostředky, abych vaší dceři připravovala oběd. Oba víme, že jídlo je katalyzátorem, který odemyká naše mozky, tmelí naše rodiny a určuje naši budoucnost. A přesto…“ Odmlčela se a s přimhouřenýma očima si prohlížela plakát na telenovelu, na němž zdravotní sestra poskytovala pacientovi velmi neobvyklou péči. „Má někdo čas učit celý národ vařit jídlo, na kterém záleží? Kéž bych ho měla já, ale nemám. A vy?“

Obrátila se k odchodu, ale Pine, který nechtěl, aby odešla, ani úplně nechápal, k čemu se to vlastně chystá, rychle vyhrkl: „Počkejte, prosím, zastavte se – prosím. Co… co jste to právě řekla? O tom učení celého národa, jak vařit jídlo, na kterém… na kterém záleží?“

O čtyři týdny později měla premiéru Večeře v šest. A přestože Elizabeth nebyla tím nápadem úplně nadšená – byla přece chemik zaměřený na výzkum –, vzala tu práci z obvyklých důvodů: byla lépe placená a ona musela živit dítě.

Od prvního dne, kdy si Elizabeth oblékla zástěru a vešla na scénu, to bylo naprosto zřejmé: měla „to“ a „to“ znamenalo nepostižitelné vlastnosti, na které se tak báječně dívalo. Ale byla také osobou z masa a kostí… člověkem natolik přímočarým a praktickým, že lidé netušili, co si o ní mají myslet. Zatímco v jiných kuchařských show vystupovali bodří šéfkuchaři, co do sebe lili sherry, Elizabeth Zottová byla vážná. Nikdy se neusmála. Nikdy nevtipkovala. A její jídla byla stejně poctivá a reálná, jako byla ona.

Během šesti měsíců se Elizabetin pořad stal vycházející hvězdou. Během roku institucí. A do dvou let potvrdil svou zvláštní moc, totiž že dokáže nejen spojit rodiče s jejich dětmi, ale také občany s jejich zemí. Rozhodně není přehnané tvrzení, že když Elizabeth Zottová dovařila, celý národ zasedl k jídlu.

Její show sledoval dokonce i viceprezident Lyndon Johnson. „Chcete vědět, co si myslím?“ řekl, když rukou odháněl neodbytného reportéra. „Myslím, že byste měl míň psát a víc se dívat na televizi. Začněte s pořadem Večeře v šest – ta Zottová, ta ví, co dělá.“

A byla to pravda. Elizabeth Zottovou jste nikdy neviděli vysvětlovat, jak připravit maličké okurkové sendviče nebo delikátní suflé. Její recepty byly vydatné: dušená masa se zeleninou, jídla z jednoho hrnce, pokrmy, které se vařily ve velkých železných pánvích. Kladla důraz na čtyři skupiny potravin. Věřila v pořádné porce. A trvala na tom, že každé jídlo, které stojí za uvaření, by se mělo uvařit do hodiny. Každý díl své show končila svou charakteristickou větou: „Děti, prostřete stůl. Vaše matka potřebuje chvilku pro sebe.“

Jenže pak jeden významný novinář napsal článek s názvem „Proč zbaštíme všechno, co nám naservíruje“ a jen tak mimochodem ji nazval „Svůdnou Lizzie“. Ta přezdívka byla velmi výstižná a nejspíš proto se ujala stejně rychle, jako ji vytiskli na papír. Od toho dne jí cizí lidé říkali Svůdná Lizzie, její dcera Madeline jí však dál říkala mámo, a ačkoli byla Madeline ještě dítě, bylo jí jasné, že ta přezdívka znevažuje matčino nadání. Ona byla chemik, ne televizní kuchařka. A Elizabeth, která se před svým jediným dítětem cítila rozpačitě, se styděla.

Někdy ležela Elizabeth v noci v posteli a divila se, jak její život dospěl až sem. Jenže údiv jí nikdy nevydržel dlouho, protože to dobře věděla.

Jeho jméno bylo Calvin Evans.

Kapitola 3

Hastingsu˚v výzkumný ústav

O DESET LET DŘÍVE, LEDEN 1952

Calvin Evans byl také zaměstnancem Hastingsova výzkumného ústavu, ale na rozdíl od Elizabeth, která pracovala ve stísněných podmínkách, on měl velkou laboratoř jen sám pro sebe.

Na základě svých dosavadních výsledků si možná laboratoř zasloužil. V devatenácti letech přispěl k zásadnímu výzkumu, jenž pomohl slavnému britskému chemikovi Fredericku Sangerovi získat Nobelovu cenu; ve dvaadvaceti objevil rychlejší způsob syntézy jednoduchých bílkovin; ve čtyřiadvaceti ho průlom týkající se reaktivity dibenzoselenofenu dostal na titulní stránku časopisu Chemistry Today. Kromě toho byl autorem šestnácti vědeckých prací, obdržel pozvání na deset mezinárodních konferencí a dostal nabídku na místo vědeckého pracovníka na Harvardu. Dvakrát. Kterou odmítl. Dvakrát. Částečně proto, že Harvard před lety zamítl jeho přihlášku do prvního ročníku, a částečně proto, že… no, vlastně žádný jiný důvod neměl. Calvin byl geniální člověk, a pokud měl nějakou chybu, pak to byla jeho schopnost živit v sobě zášť.

Kromě toho, že v sobě udržoval zášť, měl pověst netrpělivého člověka. Stejně jako mnoho jiných geniálních lidí ani Calvin nedokázal pochopit, jak to, že to nikdo jiný nechápe. Taky byl introvertní, což vlastně není vada, ale často se projevuje jistou odtažitostí. A ze všeho nejhorší bylo, že byl veslař.

Jak vám poví každý neveslař, s veslaři není žádná zábava. To proto, že veslaři chtějí mluvit jen o jednom – o veslování. Přiveďte dva nebo víc veslařů do jedné místnosti a běžná témata konverzace jako práce nebo počasí se změní na dlouhé, nesmyslné příběhy o lodích, puchýřích, veslech, pačinách, ergometrech, listech, tréninku, zásecích, odhozech, odpočinku, rychlosti, sedadlech, záběrech, slajdech, startech, dráhovém tempu, sprintech a o tom, jestli je voda opravdu „hladká“, nebo ne. Odtud se obvykle dostanou k tomu, co se při poslední jízdě pokazilo, co by se mohlo pokazit při té příští a čí vina to byla a/nebo bude. Poté nastane chvíle, kdy veslaři natáhnou ruce a začnou si porovnávat mozoly. Pokud budete mít opravdu smůlu, může následovat několik minut zbožné úcty se skloněnými hlavami, kdy bude jeden z nich vyprávět o tom, jak zažil dokonalou jízdu, při které všechno působilo úžasně snadně.

Kromě chemie choval Calvin skutečnou vášeň jedině k veslování. Právě kvůli němu se vlastně v první řadě hlásil na Harvard: veslovat za Harvard znamenalo v roce 1945 veslovat za nejlepší. Nebo vlastně druhé nejlepší. Washingtonská univerzita byla nejlepší, jenže Washingtonská univerzita byla v Seattlu a Seattle měl pověst deštivého města. Calvin déšť nesnášel. Proto se poohlédl o něco dál v cizině – v té druhé Cambridgi, té v Anglii, a tak odhalil jeden z největších mýtů o vědcích: že jsou dobří ve výzkumu.

První den, kdy Calvin vesloval na řece Cam, pršelo. Druhý den pršelo. Třetí den: totéž. „Copak tady takhle prší pořád?“ postěžoval si, když spolu se svými kolegy z týmu zvedali těžkou dřevěnou loď na ramena a s námahou ji nesli do doku. „Ach, nikdy,“ ujistili ho, „v Cambridgi je obyčejně velmi příjemně.“ A pak se po sobě podívali, jako by si chtěli potvrdit to, co už dávno tušili: Američané jsou idioti.

Naneštěstí se jeho idiocie vztahovala i na randění – což byl velký problém, protože Calvin se opravdu moc toužil zamilovat. Během celých šesti osamělých let, která strávil na Cambridgi, se mu podařilo pozvat na rande pět žen a z těch pěti pouze jedna souhlasila s druhým rande, a to jen proto, že ho v telefonu považovala za někoho jiného. Jeho hlavním problémem byla nezkušenost. Byl jako pes, který po letech snažení chytí veverku a pak nemá nejmenší představu o tom, co s ní dělat.

„Ahoj… ech,“ vymáčkl ze sebe. Srdce mu bušilo, ruce měl vlhké a mysl najednou úplně prázdnou, když dívka, se kterou měl domluvené rande, otevřela dveře. „Debbie?“

„Jsem Deirdre,“ povzdechla si dívka a vrhla první z mnoha dalších pohledů na hodinky.

U večeře se hovor zmítal mezi molekulárním rozkladem aromatických kyselin (Calvin) a tím, jaký film by mohli dávat (Deirdre), syntézou nereaktivních bílkovin (Calvin), zda rád nebo nerad tančí (Deirdre), a nakonec došlo na hele, kolik je, už půl deváté a on musí jít ráno veslovat, takže ji vezme rovnou domů (Calvin).

Není třeba dodávat, že po takových rande bylo sexu velmi málo. Vlastně nebyl žádný.

„Nemůžu věřit, že s tím máš problém,“ říkali mu kolegové z týmu. „Holky veslaře milujou.“ Což nebyla pravda. „A i když jsi Američan, nevypadáš tak zle.“ Což taky nebyla pravda.

Část problému spočívala v Calvinově postoji. Měřil metr osmdesát, byl vytáhlý a hubený, ale hrbil se na pravou stranu… pravděpodobně důsledek toho, že vždycky vesloval na pravé straně. Ale větší problém byl jeho obličej. Jeho výraz působil osaměle, tvářil se jako dítě, které se musí vychovávat samo. Měl velké šedé oči, rozcuchané světlejší vlasy a promodralé rty, které byly téměř pořád nateklé, protože si je neustále žvýkal. Jeho obličej, jejž by leckdo mohl nazvat zapomenutelným, byl podprůměrným co do kompozice, která nijak neprozrazovala, jaké touhy a inteligence se za ním skrývají, až na jeden zásadní rys – jeho zuby – které měl rovné a bílé a které zachraňovaly celý jeho obličej, kdykoli se usmál. Naštěstí obzvlášť potom, co se zamiloval do Elizabeth Zottové, se Calvin usmíval pořád.

Poprvé se setkali – či si spíš vyměnili pár slov – jedno úterní dopoledne v Hastingsově výzkumném ústavu, ve slunné jihokalifornské soukromé výzkumné laboratoři, kde Calvin, poté co absolvoval doktorát na Cambridgi v rekordním čase a se čtyřiceti třemi nabídkami na zaměstnání, které musel zvážit, přijal místo částečně kvůli tamní pověsti, ale hlavně kvůli srážkám. Ve městě Commons moc nepršelo. Elizabeth naproti tomu přijala nabídku z Hastingsova ústavu, protože byla jediná, kterou dostala.

Když stála před laboratoří Calvina Evanse, všimla si několika velkých varovných nápisů:

NEVSTUPUJTE

PROBÍHÁ EXPERIMENT

ZÁKAZ VSTUPU

VSTUP ZAKÁZÁN

Pak otevřela dveře.

„Dobrý den,“ zavolala přes Franka Sinatru, který vyřvával z hi-fi soupravy umístěné zcela nevhodně uprostřed místnosti. „Potřebuji mluvit s někým, kdo to tu má na starost.“

Calvin, překvapený, že slyší nějaký hlas, vystrčil hlavu zpoza velké centrifugy.

„Promiňte, slečno,“ zavolal podrážděně, na očích velké ochranné brýle proti tomu, co bublalo napravo od něj, „ale sem je vstup zakázán. Copak jste neviděla ty nápisy?“

„Viděla,“ zavolala Elizabeth, ignorovala jeho tón a vydala se přes laboratoř vypnout hudbu. „Tak. Teď se uslyšíme.“

Calvin se kousl do rtů a ukázal na nápisy. „Tady nemůžete být,“ prohlásil. „Ty nápisy.“

„Ano, tedy, bylo mi řečeno, že vaše laboratoř má přebytek kádinek a nám dole chybí. Všechno je to tady,“ řekla a vrazila mu kousek papíru. „Vyřešil to správce inventáře.“

„O tom jsem nic neslyšel,“ namítl Calvin a zkoumal papír. „A je mi líto, ale ne. Potřebuju všechny kádinky. Nejspíš bych si měl promluvit s nějakým chemikem zezdola. Řekněte svému šéfovi, ať mi zavolá.“ Obrátil se zpátky ke své práci a ještě přitom stihl zapnout hi-fi.

Elizabeth se ani nepohnula. „Vy chcete mluvit s chemikem? S jiným, než jsem JÁ?“ zakřičela přes Franka.

„Ano,“ přisvědčil. A pak maličko přívětivěji dodal: „Podívejte, vím, že to není vaše vina, ale neměli sem nahoru posílat sekretářku, aby za ně udělala špinavou práci. Je mi jasné, že to asi těžko chápete, ale jsem uprostřed něčeho důležitého. Tak prosím řekněte svému šéfovi, ať mi zavolá.“

Elizabeth zúžila oči. Neměla ráda lidi, kteří si vytvářeli domněnky na základě něčeho, co považovala za dávno zastaralé vizuální nápovědy, a taky neměla ráda muže, kteří věřili, že i kdyby byla sekretářka, automaticky to znamená, že není schopna porozumět jiným slovům než: „Přepište to ve třech kopiích.“

„To je ale náhoda,“ zakřičela, když si to rovnou namířila k poličce a popadla velkou krabici s kádinkami. „Já mám taky práci.“ Nato vypochodovala ven.

V Hastingsově výzkumném ústavu pracovalo víc než tři tisíce lidí – proto Calvinovi trvalo přes týden, než ji vystopoval –, a když ji konečně našel, zdálo se, že si ho nepamatuje.

„Ano?“ otočila se, aby viděla, kdo vstoupil do její laboratoře. Velké ochranné brýle jí zvětšovaly oči a ruce a předloktí jí halily velké gumové rukavice.

„Dobrý den,“ řekl. „To jsem já.“

„Já?“ podivila se. „Mohl byste být konkrétnější?“ otočila se ke své práci.

„Já,“ zopakoval Calvin. „O pět pater výš? Vzala jste mi ká-dinky, vzpomínáte?“

„Možná byste měl ustoupit za ten závěs,“ prohlásila a pohodila hlavou doleva. „Minulý týden jsme tu měli malou nehodu.“

„Je těžké vás najít.“

„Dovolíte?“ požádala. „Teď jsem já zrovna uprostřed důležité práce.“

Trpělivě čekal, až dokončí měření, zapíše si poznámky do sešitu, znovu prozkoumá výsledky včerejších testů a odskočí si na toaletu.

„Vy jste pořád tady?“ podivila se, když se vrátila. „Copak nemáte nic na práci?“

„Práce mám tuny.“

„Kádinky zpátky nedostanete.“

„Takže si mě pamatujete.“

„Ano, ale dost nerada.“

„Přišel jsem se omluvit.“

„To není třeba.“

„Co takhle oběd?“

„Ne.“

„Večeře?“

„Ne.“

„Káva?“

„Poslyšte,“ vzdychla Elizabeth a ruce ve velkých rukavicích si dala v bok, „měl byste vědět, že mi začínáte lézt na nervy.“

Calvin se rozpačitě odvrátil. „Upřímně se vám omlouvám,“ řekl. „A už půjdu.“

„To byl Calvin Evans?“ zeptal se jeden laborant, když sledoval Calvina, jak se proplétá mezi patnácti vědci, kteří pracovali loket na loket v prostoru, jenž se rovnal čtvrtině Calvinovy soukromé laboratoře. „Co dělal tady dole?“

„Taková maličkost ohledně vlastnictví kádinek,“ odpověděla Elizabeth.

„Kádinek?“ zaváhal. „Počkat.“ Zvedl jednu novou kádinku. „Ta velká krabice kádinek, o které jsi řekla, žes ji minulý týden našla. Ty byly jeho?“

„Nikdy jsem neřekla, že jsem je našla. Řekla jsem, že jsem je získala.“

„Od Calvina Evanse?“ zeptal se. „Zešílela jsi?“

„Přísně vzato ne.“

„Řekl ti, že si můžeš vzít jeho kádinky?“

„Přísně vzato ne. Ale měla jsem formulář.“

„Jaký formulář? Zapomněla jsi, že musíš jít přese mě? Přece víš, že objednávání zásob je moje práce.“

„Rozumím. Ale čekám už víc než tři měsíce. Čtyřikrát jsem ti o ně říkala, vyplnila jsem pět žádostí a mluvila jsem o tom s doktorem Donattim. Upřímně řečeno, netušila jsem, co jiného dělat. Můj výzkum na nich závisí. Jsou to jen kádinky.“

Laboratorní technik zavřel oči. „Poslyš,“ řekl a pomalu oči otevřel, jako by chtěl umocnit její hloupost. „Jsem tady o dost déle než ty a vím, jak to tu chodí. Přece víš, čím je Calvin Evans proslulý, ne? Kromě chemie?“

„Ano. Má přebytek vybavení.“

„Ne,“ řekl. „Je proslulý tím, že v sobě živí zášť. Zášť!“

„Vážně?“ pronesla se zájmem.

I Elizabeth Zottová v sobě chovala zášť. Až na to, že ta její byla vyhrazená hlavně pro patriarchální společnost založenou na představě, že ženy jsou něco méně. Méně schopné. Méně inteligentní. Méně důvtipné. Pro společnost, která věřila, že muži chodí do práce a dělají důležité věci – objevují planety, vyvíjejí výrobky, tvoří zákony – a ženy zůstávají doma a vychovávají děti. Ona děti nechtěla – to o sobě věděla –, ale taky věděla, že spousta jiných žen chce děti a kariéru. A co na tom bylo špatného? Nic. Bylo to přesně to, co měli muži.

Nedávno četla o nějaké zemi, kde oba rodiče pracovali a podíleli se na výchově dětí. Kdeže to bylo? Ve Švédsku? Nemohla si vzpomenout. Ale výsledkem bylo, že to fungovalo velmi dobře. Produktivita byla vyšší, rodiny silnější. Uměla si představit, jak by se jí v takové společnosti žilo. V místě, kde by si ji vždycky automaticky nepletli se sekretářkou, v místě, kde by si při prezentaci svých výsledků nemusela dodávat odvahy vůči mužům, kteří jí neustále skáčou do řeči nebo hůř, přisvojují si zásluhy za její práci. Elizabeth potřásla hlavou. Když došlo na rovnost pohlaví, rok 1952 byl skutečným zklamáním.

„Musíš se mu omluvit,“ naléhal laborant. „Až mu poneseš ty zatracené kádinky zpátky, musíš se před ním ponížit. Ohrozila jsi celou naši laboratoř a na mě to vrhá špatné světlo.“

„To bude dobré,“ řekla Elizabeth. „Jsou to jen kádinky.“

Jenže příští ráno byly kádinky pryč a nahradily je nepříjemné pohledy několika jejích kolegů chemiků, kteří teď také věřili, že je vystavila nebezpečí legendární zášti Calvina Evanse. Pokoušela se s nimi promluvit, ale všichni ji nějak odbyli a později, když šla kolem společné místnosti, zaslechla těch pár stejných kolegů, jak si na ni stěžují – na to, jak se bere moc vážně, jak si myslí, že je lepší než všichni ostatní, jak od každého odmítla pozvání na schůzku, dokonce i od těch svobodných. A že jediná možnost, jak mohla získat magisterský titul z organické chemie na Kalifornské univerzitě v Los Angeles, byla díky pěkné dřině – slovo „dřina“ pak doprovázela obhroublá gesta a dušený smích. Kdo si vůbec myslí, že je?

„Někdo by ji měl pořádně usadit,“ řekl jeden z nich.

„Vždyť ani není tak chytrá,“ trval na svém jiný.

„Je to píča,“ prohlásil známý hlas. Její šéf, Donatti.

Elizabeth byla zvyklá na první slova, ale doslova ji uzemnilo to poslední. Přitiskla se ke zdi a přemohla ji vlna nevolnosti. Tohle bylo podruhé, kdy ji tím slovem někdo nazval. Poprvé – to strašlivé poprvé – zaznělo na Kalifornské univerzitě.

Stalo se to téměř před dvěma lety. Do promoce jí zbývalo pouhých deset dní a v devět večer stále ještě pracovala v laboratoři. Byla si jistá, že objevila chybu v testovacím protokolu. Když poklepávala čerstvě ořezanou tužkou dvojkou o papír a zvažovala své tušení, uslyšela, že se otevřely dveře.

„Haló?“ zavolala. Nikoho nečekala.

„Jste ještě tady,“ prohodil bez sebemenšího překvapení. Její konzultant.

„Ach, zdravím, doktore Meyersi,“ řekla a vzhlédla. „Ano, procházím zítřejší testovací protokol. Myslím, že jsem v něm našla chybu.“

Otevřel dveře o něco víc a vstoupil dovnitř. „Neříkal jsem vám, abyste to dělala.“ V jeho hlase se objevil náznak podráždění. „Řekl jsem, že je všechno připravené.“

„Já vím,“ kývla. „Ale chtěla jsem se na to ještě naposledy podívat.“ Naposledy se na něco podívat nebylo něco, co Elizabeth dělala ráda – bylo to něco, co věděla, že musí dělat, aby si udržela svou pozici v Meyersově výzkumném týmu, kde byli jen muži. Ne že by ji jeho výzkum nějak zvlášť zajímal: soustředil se na bezpečné záležitosti, nic převratného. Navzdory pozoruhodnému nedostatku kreativity v kombinaci se znepokojivou absencí nových objevů byl Meyers považován za jednoho z předních výzkumníků DNA ve Spojených státech.

Elizabeth neměla Meyerse ráda, ostatně to nikdo. Snad až na Kalifornskou univerzitu, která ho milovala, protože ten člověk publikoval víc prací než kdokoli jiný v tomhle oboru. Meyersovo tajemství? On ty práce nepsal – to dělali jeho studenti na magisterském studiu. On si však vždycky připsal veškeré zásluhy za každé slovo, občas změnil jen název a pár frází tuhle a tamhle a pak už práci vydával za zcela jinou, což mohl klidně dělat, protože kdo vlastně čte vědecké práce celé? Nikdo. Proto počet jeho prací rostl a s nimi i jeho pověst. Tak se stal Meyers předním výzkumníkem v oblasti DNA: díky kvantitě.

Kromě svého talentu na zbytečné práce byl Meyers také proslavený jako chlípník. Na univerzitě nebylo na vědeckých katedrách mnoho žen, ale těch pár, které tam byly – většinou sekretářky –, se stalo středem jeho nevítané pozornosti. Obvykle po šesti měsících odešly s otřeseným sebevědomím a opuchlýma očima a uváděly osobní důvody. Ale Elizabeth neodešla – nemohla, potřebovala odpromovat. Tak vydržela dennodenní ponižování – doteky, obscénní poznámky, chlípné návrhy – a přitom dávala jasně najevo, že nemá zájem. Až do dne, kdy si ji zavolal do své kanceláře údajně proto, aby s ní probral její přijetí do doktorandského programu, ale místo toho jí strčil ruku pod sukni. Vztekle mu ji násilím odstrčila a pak pohrozila, že ho nahlásí.

„Komu?“ zasmál se. Pak jí vyčinil, že s ní není „žádná legrace“, plácl ji přes zadek a poslal ji do skříně pro svůj kabát. Věděl totiž, že až ji otevře, najde dveře polepené obrázky žen nahoře bez a několik jich bude dokonce zachycených na roztažených rukou a kolenou s prázdným výrazem na obličeji a s triumfálně spočívající mužskou botou na zádech.

„Je to tady,“ řekla doktoru Meyersovi. „Krok devadesát jedna na straně dvě stě třicet dva. Teplota. Jsem si docela jistá, že je moc vysoká, což znamená, že enzym nebude aktivní a výsledky tak budou zkreslené.“

Doktor Meyers ji od dveří pozoroval. „Ukázala jste to někomu jinému?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Všimla jsem si toho až teď.“

„Takže jste s Phillipem nemluvila.“ Phillip byl Meyersův nejlepší výzkumný asistent.

„Ne,“ řekla. „Před chvílí odešel. Určitě bych ho ještě chytila…“

„To není třeba,“ přerušil ji. „Je tu ještě někdo?“

„O nikom nevím.“

„Ten protokol je v pořádku,“ vyjel ostře. „Vy nejste žádný expert. Přestaňte zpochybňovat mou autoritu. A nikomu jinému se o tom nezmiňujte. Rozumíte?“

„Jen jsem se snažila pomoct, doktore Meyersi.“

Podíval se na ni, jako by zvažoval pravdivost jejích slov. „Vaši pomoc teď vážně potřebuju,“ prohlásil. Pak se otočil zpátky ke dveřím a zamkl je.

Jeho první rána byla facka otevřenou dlaní, která jí stočila hlavu doleva jako dobře trefený míč. Šokovaně zalapala po dechu, ale pak se jí podařilo se narovnat. Z úst jí tekla krev a oči měla nevěřícně vytřeštěné. On se ušklíbl, jako by nebyl spokojený s výsledkem, a pak ji udeřil znovu, tentokrát ji srazil ze stoličky na zem. Meyers byl velký muž – vážil téměř sto deset kilo – a jeho síla byla výsledkem hmoty, ne kondice. Sklonil se k ní, popadl ji za boky, vytáhl ji vzhůru jako jeřáb zvedající neuspořádanou hromadu dřeva a hodil ji zpátky na stoličku jako hadrovou panenku. Pak ji obrátil, stoličku odkopl a obličej a hrudník jí přitiskl na pult z nerezové oceli. „Drž klidně, píčo,“ nařídil jí, když se vzpírala, zatímco se jí jeho tlusté prsty drápaly pod sukni.

Elizabeth lapala po dechu a chuť kovu jí plnila ústa, jak ji drtil, jednou rukou jí vyhrnul sukni až nad pas, druhou zkroutil kůži na vnitřní straně jejích stehen. S obličejem pevně přitisknutým na stůl mohla sotva dýchat, natož křičet. Zuřivě za sebe kopala jako zvíře lapené v pasti, ale to, že se mu odmítala podvolit, ho jen ještě víc rozzuřilo.

„Neper se se mnou,“ varoval ji, zatímco mu z břicha stékal pot na zadní část jejích stehen. Ale jak se pohnul, její ruka získala svobodu. „Drž klidně,“ přikázal jí vztekle, když se kroutila sem a tam, šokovaně lapala po dechu a jeho obtloustlý trup jí tiskl tělo na stůl jako placku. V posledním úsilí připomenout jí, kdo je tu pánem, ji uchopil za vlasy a škubl s nimi. Pak do ní pronikl jako omámený opilec a sténal uspokojením, dokud najednou nevykřikl bolestí.

„Kurva!“ zaječel Meyers a odtáhl se od ní. „Ježíši, do hajzlu! Co to bylo?“ Odstrčil ji a nechápavě vnímal prudkou bolest vycházející z pravé strany jeho těla. Shlédl dolů na svůj odulý pas a snažil se tu bolest nějak zařadit, ale viděl jen malou růžovou gumu, která mu trčela z pravého boku. Obklopoval ji úzký kroužek krve.

Tužka dvojka. Volnou rukou ji Elizabeth našla, sevřela a vrazila mu ji přímo do boku. Nejen její část – pěkně celou. Od pořádně ostré špičky přes přívětivě žluté dřevo až po lesklý zlatý pásek – celých patnáct centimetrů tužky versus patnáct centimetrů jeho těla. A tímhle činem neponičila jen jeho tlusté i tenké střevo, ale také svou akademickou kariéru.

„Vy sem vážně chodíte?“ zeptal se strážný univerzitního areálu, když doktora Meyerse odvezla sanitka. „Potřebuji vidět nějaký studentský průkaz.“

Elizabeth v potrhaných šatech, s třesoucíma se rukama a s velkou modřinou, která se jí začala vybarvovat na čele, se nevěřícně ohlédla.

„To je odůvodněná otázka,“ ohradil se strážný. „Co by žena dělala v laboratoři v tuhle pozdní hodinu?“

„Já studuju m-magisterský obor,“ vykoktala ze sebe a měla pocit, že se pozvrací. „Chemii.“

Strážný vydechl, jako by na podobné nesmysly neměl čas, a pak si vytáhl malý zápisník. „Tak mi povězte, co si myslíte, že se stalo.“

Elizabeth mu poskytla veškeré podrobnosti hlasem otupělým šokem. Vypadalo to, že si zapisuje poznámky, ale když se otočil, aby řekl dalšímu strážnému, že „má všechno pod kontrolou“, všimla si, že je stránka v zápisníku prázdná.

„Prosím. Já… já potřebuju doktora.“

Sklapl svůj zápisník. „Nechtěla byste projevit lítost?“ Pak věnoval pohled její sukni, jako by se látka sama o sobě stala zřejmou pozvánkou. „Toho muže jste bodla. Bude pro vás lépe, když vyjádříte lítost.“

Stočila k němu prázdný pohled. „Vy… vy jste to špatně pochopil, strážníku. On mě napadl. Já… já se bránila. Potřebuju doktora.“

Strážný vydechl. „Takže žádná lítost?“ zopakoval a zacvakl pero.

Zírala na něj, ústa mírně pootevřená, a celá se třásla. Shlédla dolů na stehno, kde se jí rýsoval světle fialový otisk Meyersovy ruky. Potlačila nutkání zvracet.

Vzhlédla právě ve chvíli, aby viděla, jak se dívá na hodinky. Ten nepatrný pohyb stačil. Natáhla se a z prstů mu vytrhla svou průkazku. „Ano, strážníku,“ přisvědčila hlasem napjatým jako ostnatý drát. „Když o tom teď přemýšlím, něčeho přece jen lituju.“

„Tak je to lepší,“ kývl. „Konečně se někam dostáváme.“ Znovu vycvakl pero. „Tak si to poslechneme.“

„Tužky,“ řekla.

„Tužky,“ zopakoval a zapsal si to.

Zvedla hlavu a podívala se mu do očí. Ze spánku jí vytékal pramínek krve. „Lituju, že jsem jich neměla víc.“

Napadení, či „nešťastná událost“, jak to nazvala přijímací komise těsně před tím, než formálně zrušila její přijetí na doktorandské studium, byla její vina. Doktor Meyers ji přistihl při podvádění. Snažila se změnit testovací protokol, aby zkreslila výsledky experimentu – důkaz měl přímo u sebe –, a když ji konfrontoval, vrhla se na něj a nabízela mu sex. Protože to nezafungovalo, následovalo fyzické střetnutí, a než se nadál, z břicha mu trčela tužka. Měl štěstí, že přežil.

Na tu historku téměř nikdo neskočil. Pověst doktora Meyerse byla známá. Jenže byl také důležitý a Kalifornská univerzita nehodlala přijít o někoho tak významného. Elizabeth vypadla z kola ven. Magisterský titul dokončila. Modřiny se jí zahojí. Někdo jí napíše doporučující dopis. A ať už je pryč.

A tak skončila v Hastingsově výzkumném ústavu. A teď byla tady, před společnou místností, zády se tiskla ke zdi a dělalo se jí špatně od žaludku.

Vzhlédla a uviděla, že se na ni jeden laborant upřeně dívá. „Dobrý, Zottová?“ zeptal se. „Vypadáš nějak divně.“

Neodpověděla.

„Moje chyba, Zottová,“ přiznal. „Neměl jsem kvůli těm kádinkám tak vyvádět. A co se týká jich,“ prohlásil a kývl hlavou směrem k místnosti – bylo jasné, že rozhovor zaslechl –, jen dělají machry. Nevšímej si toho.“

Jenže to ona nedokázala. Vlastně hned druhý den nato ji její šéf, doktor Donatti – ten, který ji nazval píčou –, přidělil na nový projekt. „Bude mnohem snazší,“ prohlásil. „Vhodnější pro vaši intelektuální rychlost.“

„Proč, doktore Donatti?“ zeptala se. „Zjistil jste snad, že je něco v nepořádku s mou prací?“ Byla hnací silou jejich současného skupinového výzkumného projektu a díky tomu už byli blízko publikování výsledků. Ale Donatti ukázal na dveře. Příští den byla přidělena k nevýznamné studii aminokyselin.

Laborant, který si všiml její rostoucí nespokojenosti, se jí zeptal, proč vůbec chce být vědkyní.

„Já nechci být vědkyní,“ vyjela. „Já jsem vědkyně!“ A v duchu si říkala, že nedovolí, aby jí nějaký tlusťoch z Kalifornské univerzity nebo její šéf či hrstka omezených kolegů zabránili dosáhnout jejích cílů. Už dřív čelila těžkostem. Ona odolá tomu, co přijde, protože je jako skála.

Jenže skála časem zvětrává, tedy eroduje. A jak plynuly měsíce, její odhodlání bylo znovu a znovu prověřováno. Jediná věc, která jí poskytovala nějakou úlevu, bylo divadlo, a i to ji občas zklamalo.

Byla sobota večer, asi dva týdny po incidentu s kádinkami. Koupila si lístek na Mikado, údajně zábavnou operetu. Ačkoli se na ni dlouho těšila, jak se příběh rozvíjel, přišlo jí, že vůbec není vtipný. Texty písní byly rasistické, herci bílí a bylo naprosto zřejmé, že hlavní ženskou postavu obviní za chyby všech ostatních. Celé to představení jí připomínalo její práci. Rozhodla se, že nemá cenu dál se dívat a o přestávce odejde.

Naštěstí tam ten večer byl i Calvin Evans, a kdyby býval mohl dávat pozor, asi by sdílel Elizabetiny názory. Jenže místo toho byl na prvním rande se sekretářkou z biologického oddělení a bylo mu špatně od žaludku. V prvním případě šlo o omyl: sekretářka ho pozvala na operetu, protože věřila, že když je slavný, je i bohatý, a on v reakci na její parfém, z něhož mu slzely oči, několikrát zamrkal, což si ona vyložila jako „moc rád“.

Nevolnost ho postihla při prvním jednání, ale na konci druhého už se vystupňovala až do rozbouřených útrob. „Omlouvám se,“ zašeptal, „ale necítím se dobře. Odcházím.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se podezřívavě. „Mně připadáš v pořádku.“

„Je mi špatně od žaludku,“ zamumlal.

„No to mi promiň, ale tyhle šaty jsem si koupila speciálně na dnešní večer,“ prohlásila, „a neodejdu, dokud je nebudu mít na sobě celé čtyři hodiny.“

Calvin natáhl ruku s penězi na taxík přibližně směrem k jejímu ohromenému obličeji a pak spěchal do foyer. S jednou rukou na břiše potom opatrně zamířil na toalety, aby moc neotřásal rozbouřeným žaludkem.

A jak to u štěstí bývá, Elizabeth se dostala do foyer ve stejnou chvíli jako Calvin a i ona zamířila na toalety. Když však spatřila dlouhou frontu, frustrovaně se otočila a přitom vrazila rovnou do Calvina, který ji okamžitě pozvracel.

„Ach bože,“ říkal mezi šplíchanci zvratků, „ach bože.“

Elizabeth to nejprve zcela ochromilo, ale pak se sebrala, nevšímala si, jak zničil její šaty, a položila mu ruku na ohnuté tělo, aby ho utišila. „Ten muž je nemocný,“ silným hlasem oslovila řadu čekajících před toaletou, aniž by si uvědomila, o koho se jedná. „Mohl by někdo zavolat lékaře?“

Ale nikdo to neudělal. Všichni návštěvníci toalety zareagovali na puch a zvuky náhlé choroby a okamžitě vyklidili prostor.

„Ach můj bože,“ opakoval Calvin pořád dokola a držel se za žaludek, „ach můj bože.“

„Přinesu vám papírový ručník,“ řekla Elizabeth jemně. „A seženu vám taxi.“ Pak se pořádně zadívala na jeho obličej a prohodila: „Poslyšte, neznám vás?“

O dvacet minut později mu pomáhala domů. „Podle mě můžeme vyloučit aerosolovou disperzi difenylaminchlorarsinu,“ prohlásila. „Protože nikdo jiný zasažený nebyl.“

„Bojovou chemickou látku?“ vydechl s rukou stále na břiše. „To doufám.“

„Nejspíš to bylo po něčem, co jste snědl,“ řekla. „Otrava jídlem.“

„Ach,“ zasténal. „Je mi strašně trapně. Hrozně se omlouvám. Vaše šaty. Zaplatím čistírnu.“

„To nic,“ odbyla ho. „Je to jen cákanec.“ Pomohla mu na pohovku, na kterou se zhroutil doslova jako pytel.

„Já… já si ani nevzpomínám, kdy jsem naposledy zvracel. Natož na veřejnosti.“

„To se stává.“

„Měl jsem rande,“ vysvětloval. „Umíte si to představit? Nechal jsem ji tam.“

„Ne,“ odpověděla a snažila se vzpomenout si, kdy naposledy měla nějaké rande.

Pár minut mlčeli, pak zavřel oči. Brala to za pokyn, aby odešla.

„Ještě jednou se moc omlouvám,“ zašeptal, když slyšel, že se vydala ke dveřím.

„Prosím, nemusíte se omlouvat. Byla to prostě reakce, chemická nekompatibilita. Jsme přece vědci. Těmhle věcem rozumíme.“

„Ne, ne,“ namítl slabě, jak to chtěl vysvětlit. „Myslím tím, jak jsem onehdy předpokládal, že jste sekretářka – jak jsem vám řekl, aby mi zavolal váš šéf. Moc se za to omlouvám.“

Na to neměla žádnou odpověď.

„Nikdy jsme nebyli oficiálně představeni,“ řekl. „Já jsem Calvin Evans.“

„Elizabeth Zottová,“ odpověděla a posbírala si své věci.

„No, Elizabeth Zottová,“ řekl a dokázal ze sebe dostat nepatrný úsměv, „jste moje zachránkyně.“

Ale bylo zřejmé, že ho neslyšela.

„Můj výzkum DNA se zaměřil na polyfosforečné kyseliny jako kondenzační činidla,“ objasňovala Calvinovi nad kávou v kavárně následující týden. „A doteď šel moc dobře. Jenže minulý měsíc mě přeřadili. Na studii aminokyselin.“

„Ale proč?“

„Donatti – copak pro něj taky nepracuješ? No prostě, rozhodl se, že je moje práce zbytečná.“

„Ale výzkum kondenzačních činidel je zásadní pro další pochopení DNA…“

„Ano, já vím, já vím,“ souhlasila. „Přesně tomu jsem se plánovala věnovat ve svém doktorátu. I když já se především zajímám o abiogenezi.“

„O abiogenezi? O teorii, že život vznikl ze zjednodušených, neživých forem? Fascinující. Ale ty nemáš doktorát.“

„Nemám.“

„Abiogeneze je ale práce pro PhD.“

„Mám magisterský titul z chemie. Na Kalifornské univerzitě.“

„Akademická půda,“ přikývl účastně. „Už tě to přestalo bavit. Chtěla jsi pryč.“

„Ne tak docela.“

Následovalo dlouhé, nepříjemné ticho.

„Hele,“ začala znovu a zhluboka se nadechla, „poslechni si mou hypotézu o polyfosforečných kyselinách.“

Než se nadála, mluvila k němu víc než hodinu, Calvin přikyvoval a dělal si poznámky, občas ji přerušil a položil nějakou složitou otázku, kterou snadno zodpověděla.

„Byla bych dál,“ řekla, „ale jak jsem zmínila, byla jsem ,přeřazena‘. A předtím bylo skoro nemožné získat základní potřeby, abych pokračovala ve své skutečné práci.“ Proto, jak vysvětlila, se snížila ke krádežím vybavení a zásob z ostatních laboratoří.

„Ale proč bylo tak těžké získat zásoby?“ chtěl vědět Calvin. „Ústav má spoustu peněz.“

Elizabeth se na něj podívala, jako kdyby se právě zeptal, jak je možné, že jsou v Číně hladovějící děti, když tam mají tolik rýžových polí. „Sexismus,“ odpověděla a vzala tužku číslo dvě, kterou vždycky nosila buď za uchem, nebo ve vlasech, a důrazně s ní poklepala na stůl. „Ale taky politika, protežování, nerovnost a obecná nespravedlnost.“

Začal si kousat rty.

„Ale většinou sexismus,“ dodala ještě nakonec.

„Jaký sexismus?“ zeptal se nevinně. „Proč bychom nechtěli ženy ve vědě? To nedává žádný smysl. Potřebujeme všechny vědce, které můžeme mít.“

Elizabeth se na něj udiveně podívala. Měla za to, že je Calvin Evans chytrý člověk, ale teď si uvědomila, že je jedním z těch lidí, kteří jsou nejspíš chytří jen v jedné úzké oblasti. Pozorněji se na něj zadívala, jako by odhadovala, co by tak bylo potřeba, aby to pochopil. Oběma rukama si shrnula vlasy a dvakrát je stočila, než je na temeni umotala do uzlu. Pak ho zajistila tužkou. „Když jsi byl na Cambridgi,“ spustila opatrně a položila si přitom obě ruce na stůl, „kolik jsi tam znal vědkyň?“

„Žádnou. Ale moje fakulta byla jen mužská.“

„Aha, chápu,“ kývla. „Ale ženy měly jistě tytéž možnosti jinde, ne? Tak kolik vědkyň znáš? A neříkej madam Curie.“

Podíval se na ni a vycítil potíže.

„Problém je, Calvine,“ prohlásila, „že polovina populace je promarněná. Není to jen tím, že nemůžu sehnat zásoby, které potřebuju k dokončení své práce, jde o to, že ženy nemohou získat vzdělání, které potřebují, aby dělaly to, k čemu jsou předurčeny. A i když chodí na vysokou, nikdy to nebude taková jako Cambridge. Což znamená, že se jim nebudou nabízet tytéž příležitosti ani si nezískají tentýž respekt. Začnou dole a tam taky zůstanou. A nechtěj, abych mluvila o platech. A to všechno jen proto, že nechodily do školy, která prostě nepřijímá ženy.“

„Ty tvrdíš,“ řekl pomalu, „že ve vědě chce být víc žen.“

Vyvalila na něj oči. „Samozřejmě že chceme. Ve vědě, v medicíně, v byznysu, v hudbě, v matematice. Vyber si jakýkoli obor.“ Pak se zarazila, protože pravda byla, že ona sama znala vlastně jen hrstku žen, které chtěly pracovat ve vědě nebo jiné podobné oblasti. Většina žen, se kterými se poznala na vysoké, tvrdila, že tam jsou jen proto, aby se z nich staly VDANÉ paní. Bylo to znepokojující, jako by všechny vypily něco, co je dočasně připravilo o příčetnost.

„Ale místo toho,“ pokračovala, „jsou ženy doma, dělají děti a čistí koberce. Je to legalizované otroctví. I ženy, které si přejí být v domácnosti, zjišťují, že je jejich práce naprosto nepochopená. Muži si snad myslí, že největším rozhodnutím dne průměrné matky pěti dětí je, jakou barvou si nalakuje nehty.“

Calvin si představil pět dětí a otřásl se.

„Ohledně tvojí práce,“ řekl a snažil se bitvu nasměrovat jinam. „Myslím, že to dokážu napravit.“

„Nepotřebuju, abys něco napravoval,“ ohradila se. „Jsem naprosto schopná si svou situaci vyřešit sama.“

„Ne, to nejsi.“

„Co prosím?“

„Nemůžeš ji vyřešit, protože svět takhle nefunguje. Život není spravedlivý.“

To ji rozzuřilo – on bude vyprávět jí o nespravedlnosti. On o tom neví ani zbla. Chystala se něco říct, ale přerušil ji.

„Hele,“ spustil, „život nikdy nebyl spravedlivý, a ty stejně dál děláš, jako by byl – jako by se jednou, až se ti podaří napravit pár nespravedlností, všechno ostatní dokonale srovnalo. Tak to není. Chceš mou radu?“ A než stihla říct ne, dodal: „Nejednej v souladu se systémem. Přechytrač ho.“

Tiše seděla a zvažovala jeho slova. Dávala nepříjemný smysl strašlivě nespravedlivým způsobem.

„Tomu říkám šťastná náhoda: poslední rok se snažím znovu zabývat polyfosforečnými kyselinami, ale nikam jsem se zatím nedostal. Tvůj výzkum by to mohl změnit. Když řeknu Donattimu, že potřebuju pracovat s tvými výsledky, hned zítra se k tomu vrátíš. A i kdybych tvou práci nepotřeboval – jako že ji potřebuju –, dlužím ti to. Jednak za tu poznámku o sekretářce a pak za to, že jsem tě pozvracel.“

Elizabeth dál tiše seděla. Navzdory svému přesvědčení cítila, jak je té myšlence čím dál víc nakloněná. A to nechtěla: nelíbila se jí představa, že systémy je třeba přechytračit. Proč by prostě nemohly být chytré? A rozhodně neměla ráda takovéhle služby. Ty totiž zaváněly podvodem. A přesto měla cíle, a proč by, sakra, měla jen sedět s rukama v klíně? Sezení s rukama v klíně ještě nikoho nikam nedostalo.

„Podívej,“ pustila se do něj a zároveň si odhrnula pramen vlasů z obličeje. „Doufám, že si nebudeš myslet, že dělám ukvapené závěry, ale v minulosti jsem měla potíže a chci, aby bylo jasno: nebudu s tebou chodit. Tohle je práce, nic víc. Nemám o žádný vztah zájem.“

„Já taky ne,“ ohradil se. „Tohle je práce. Nic víc.“

„Nic víc.“

Nato si vzali šálky a podšálky a vydali se každý na opačnou stranu a zoufale doufali, že to ten druhý nemyslel vážně.

Kapitola 4

Úvod do chemie

Asi o tři týdny později vycházeli Calvin s Elizabeth na parkoviště a bavili se zvýšenými hlasy.

„Tvoje myšlenka je naprosto scestná,“ prohlásila. „Přehlížíš fundamentální podstatu syntézy bílkovin.“

„Naopak,“ namítl a pomyslel na to, že ještě nikdo nenazval žádnou jeho myšlenku scestnou a teď, když to někdo udělal, se mu to nijak zvlášť nelíbilo. „Nemůžu uvěřit, jak zcela ignoruješ molekulární struk…“

„Neignoruju…“

„Zapomínáš na dvě kovalent…“

„Jsou to tři kovalentní vazby…“

„Ano, ale jen když…“

„Hele,“ přerušila ho ostře, když se zastavili před jejím autem. „Tohle je problém.“

„Co je problém?“

„Ty,“ prohlásila pevně a ukázala na něj oběma rukama. „Ty jsi problém.“

„Protože se neshodneme?“

„V tom problém není,“ řekla.

„No tak tedy v čem?“

„Je to…“ Nejistě mávla rukou a pak se zadívala do dálky.

Calvin vydechl a položil si ruku na střechu jejího starého modrého plymouthu. Čekal na odmítnutí, které věděl, že přijde.

Za posledních několik týdnů se s Elizabeth setkali šestkrát – dvakrát na oběd a čtyřikrát na kávu – a pokaždé to byl jak vrchol dne, tak jeho nejhorší část. Vrchol proto, že ona byla nejinteligentnější, nejbystřejší, nejúchvatnější – a ano – znepokojivým způsobem ta nejpřitažlivější žena, jakou kdy v životě poznal. Nejhorší proto, že se mu zdálo, že pokaždé spěchá, aby už byla pryč. A jakmile odešla, cítil se po zbytek dne zoufalý a v depresi.

„Nedávná zjištění o bourci morušovém,“ říkala. „V posledním čísle Science Journal. To jsem myslela tou komplikovanou částí.“

Přikývl, jako by rozuměl, jenže nechápal nic, a to nejen v případě bource morušového. Při každém jejich setkání se snažil chovat tak, aby jí dokázal, že o ni nemá absolutně žádný jiný zájem než profesní. Nenabídl se, že jí koupí kávu nebo že jí vezme tác s obědem, dokonce jí ani neotvíral dveře – a to ani ve chvíli, kdy měla v náruči tolik knih, že jí nebyla vidět hlava. Ani neomdlel, když do něj omylem vrazila zády u výlevky a on zachytil vůni jejích vlasů. Vůbec netušil, že vlasy můžou tak vonět – jako by si je umyla v umyvadle s květinami. Copak mu nepřisoudí žádné zásluhy za jeho čistě pracovní chování a žádné jiné? Celá ta věc byla k vzteku.

„Ta část o bombykolu,“ řekla. „U bource morušového.“

„Jasně,“ odpověděl tupě a pomyslel na to, jak hloupě se choval, když se s ní poprvé setkal. Nazval ji sekretářkou. Vyhodil ji ze své laboratoře. A co později? Pozvracel ji. Říkala, že to nevadí, ale měla pak někdy na sobě ty žluté šaty? Ne. Bylo mu jasné, že i když tvrdila, že k němu žádnou zášť necítí, nebyla to pravda. Jako mistr v hýčkání záště sám dobře věděl, jak to chodí.

„Jedná se o chemického posla,“ vysvětlovala. „U samic bource morušového.“

„Hmyz,“ utrousil sarkasticky. „Bezva.“

Ustoupila od něj překvapená, jak to zlehčuje. „Tebe to nezajímá,“ řekla a špičky uší jí přitom zčervenaly.

„Ani za mák.“

Elizabeth se krátce nadechla a pak začala ve své kabelce usilovně lovit klíče.

*

To bylo obrovské zklamání. Konečně poznala někoho, s kým si mohla skutečně popovídat – někoho, kdo jí připadal nekonečně inteligentní, bystrý, zajímavý (a znepokojivě přitažlivý, kdykoli se usmál) –, a on o ni neměl zájem. Vůbec žádný. Za posledních pár týdnů se setkali šestkrát a pokaždé se držela jen profesních témat stejně jako on – ačkoli jeho chování bylo skoro hrubé. Ten den, kdy téměř neviděla na dveře, protože měla plnou náruč knih? Vůbec se neobtěžoval, aby jí pomohl. A přesto pokaždé když byli spolu, cítila neodolatelné nutkání ho políbit. Což se jí vůbec nepodobalo. A přesto se po každém setkání – které ukončila tak brzy, jak to bylo možné, protože se bála, že ho políbí – cítila po celý zbytek dne zoufalá a sklíčená.

„Musím jít,“ oznámila.

„Jako obvykle,“ odvětil. Ale ani jeden z nich se nepohnul, jen otočili hlavy opačným směrem, jako by vyhlíželi osobu, se kterou se na parkovišti chtěli setkat, ačkoli bylo skoro sedm hodin v pátek večer a na jižním parkovišti teď stála jen dvě auta: její a jeho.

„Velké plány na víkend?“ odvážil se nakonec.

„Ano,“ zalhala.

„Tak si to užij,“ vyštěkl. Pak se otočil a šel pryč.

Chvilku ho sledovala, poté nastoupila do auta a zavřela oči. Calvin nebyl hlupák. Četl Science Journal. Musel vědět, co naznačovala, když se zmínila o bombykolu, feromonu, který uvolňují samičky bource morušového, aby přilákaly samečky. Hmyz, řekl téměř krutě. To je ale pitomec. A jak pitomá byla ona – tak zjevně nakousla téma lásky na parkovišti, jen aby byla odmítnuta.

Tebe to nezajímá, řekla.

Ani za mák, odpověděl.

Otevřela oči a strčila klíček do zapalování. On měl nejspíš za to, že jí stejně jde jen o další laboratorní vybavení. K čemu taky jeho mužská mysl mohla dospět – proč by asi tak žena zmiňovala bombykol v pátek večer na prázdném parkovišti, kdy od západu vál mírný vánek a nesl s sebou vůni jejího příšerně drahého šamponu přímo do jeho nosní dutiny, pokud to celé nebylo součástí spiknutí, jak získat víc kádinek? Nedokázala přijít na jiný důvod. Kromě toho skutečného. Pomalu se do něj zamilovávala.

V té chvíli se jí po levici ozvalo ostré zaklepání. Vzhlédla a uviděla Calvina, který jí ukazoval, aby stáhla okénko.

„Nejdu po tvým zatraceným laboratorním vybavení!“ vyštěkla, když stáhla okenní tabulku, která je oddělovala.

„A já nejsem ten problém,“ vyjel, jakmile se sklonil, aby jí hleděl přímo do tváře.

Elizabeth se na něj rozčíleně zadívala. Jak se ten chlap opovažuje?

Calvin jí pohled oplácel. Jak se ta žena opovažuje?

A pak ji znovu ovládl ten pocit, ten, který měla pokaždé, když byla s ním, ale tentokrát se jím řídila, zvedla obě ruce a přitáhla si jeho obličej ke svému. Jejich první polibek pak stvrdil trvalé pouto, které ani chemie nedokázala vysvětlit.

Kapitola 5

Rodinné hodnoty

Její kolegové z laboratoře měli za to, že Elizabeth chodí s Calvinem Evansem pouze z jednoho jediného důvodu: kvůli jeho slávě. S Calvinem v rukávu byla nedotknutelná. Ale důvod byl mnohem prostší. „Protože ho miluju,“ byla by bývala řekla, kdyby se jí někdo zeptal. Jenže nikdo se nikdy nezeptal.

Pro něj to bylo stejné. Kdyby se byl Calvina někdo zeptal, řekl by, že Elizabeth Zottová je to, čeho si na světě cení nejvíc, a ne proto, že je krásná, a ne proto, že je chytrá, ale protože ho miluje a on miluje ji takovou láskou, která představuje plnost, přesvědčení a víru, jež podtrhují jejich vzájemnou oddanost. Byli víc než přátelé, víc než důvěrníci, víc než spojenci a víc než milenci. Pokud by vztahy byly jako puzzle, ten jejich by byl složený od samého počátku – jako by někdo zatřásl krabičkou a seshora pozoroval, jak každý jednotlivý kousek přistává přesně na svém místě, zapadá do druhého, perfektně propojený do obrazu, který dává dokonalý smysl. Jiným párům z nich bylo zle.

V noci, když se pomilovali, vždycky leželi v té samé poloze na zádech, jeho noha přes její, její paže na jeho stehně, jeho hlava nakloněná k její, a povídali si: občas o svých náročných úkolech, jindy o budoucnosti, vždycky o své práci. Navzdory postkoitální únavě jejich rozhovory často trvaly do brzkých ranních hodin, a kdykoli se týkaly nějakých zjištění nebo vzorců, nakonec jeden z nich musel vstát a zapsat pár poznámek. Zatímco pospolitost některých párů ovlivňuje jejich práci negativním způsobem, u Elizabeth a Calvina to bylo právě naopak. Pracovali, i když nepracovali – podněcovali kreativitu a invenci toho druhého novým pohledem na věc –, a zatímco vědecká obec později žasla nad jejich produktivitou, nejspíš by žasla ještě víc, kdyby zjistila, že většinu z toho udělali nazí.

„Jsi ještě vzhůru?“ zašeptal Calvin jednou v noci váhavě, když leželi v posteli. „Protože jsem ti chtěl něco říct. Jde o Díkůvzdání.“

„Co s ním?“

„No, blíží se a rád bych věděl, jestli pojedeš domů, a jestli ano, jestli mě pozveš, abych jel s tebou a“ – zarazil se a pak vyhrkl – „setkalsestvourodinou.“

„Cože?“ podivila se Elizabeth šeptem. „Domů? Ne. Nejedu domů. Myslela jsem, že bychom mohli oslavit Díkůvzdání tady. Společně. Pokud tedy. No. Tys plánoval jet domů?“

„V žádném případě,“ řekl.

V posledních několika měsících mluvili Calvin a Elizabeth skoro o všem – o knihách, kariérách, víře, ambicích, filmech, politice, dokonce i o alergiích. Existovala jen jedna zjevná výjimka: rodina. Nebylo to záměrné – rozhodně ne z počátku –, ale po měsících, kdy na to téma ani jeden z nich nezavedl řeč, bylo jasné, že možná to téma neproberou nikdy.

To neznamená, že by je nezajímaly kořeny toho druhého. Kdo by se nechtěl ponořit do hlubin dětství někoho jiného a setkat se se všemi obvyklými podezřelými – s přísným rodičem, soutěživými sourozenci a šílenou tetičkou? Oni tedy ne.

A tak bylo téma rodiny jako uzavřená místnost při turistické prohlídce historie domova. Člověk do ní mohl trošku nakouknout, aby získal nejasný pocit, že Calvin někde vyrostl (v Massachusetts?) a že Elizabeth má bratry (nebo to byly sestry?) – ale nebyla možnost vstoupit dovnitř a tajně nahlédnout do lékárničky. Dokud Calvin nezačal o Díkůvzdání.

„Nemůžu uvěřit, že se na to ptám,“ odvážil se nakonec v houstnoucím tichu. „Ale došlo mi, že nevím, odkud jsi.“

„Ach,“ řekla Elizabeth. „No, hlavně z Oregonu. A ty?“

„Z Iowy.“

„Fakt?“ podivila se. „Myslela jsem, že jsi z Bostonu.“

„Ne,“ odpověděl rychle. „Máš nějaké bratry? Nebo sestry?“

„Bratra,“ řekla. „A ty?“

„Nikoho,“ odvětil nevýrazným hlasem.

Ležela bez hnutí a snažila se vstřebat jeho tón. „Byl jsi osamělý?“ zeptala se nakonec.

„Ano,“ přisvědčil bez vytáček.

„To je mi líto,“ řekla a pod pokrývkou ho vzala za ruku. „Tvoji rodiče nechtěli další dítě?“

„Těžko říct,“ vypravil ze sebe ochraptělým hlasem. „Na takovou věc se dítě těžko rodičů zeptá, ne? Ale asi ano. Určitě.“

„Tak proč…“

„Zemřeli, když mi bylo pět. V té době byla moje matka v osmém měsíci těhotenství.“

„Ach můj bože. To je mi moc líto, Calvine,“ vyhrkla Elizabeth a prudce se posadila. „Co se stalo?“

„Vlak,“ pronesl věcně. „Narazil do nich.“

„Calvine, to je mi vážně moc líto. Vůbec jsem to netušila.“

„To nic,“ zavrtěl hlavou. „Už je to dávno. Skoro si na ně nepamatuju.“