Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Georgette Heyer THE RELUCTANT WIDOW

Copyright © Georgette Heyer, 1946
Translation © 2005 by Ludmila Kožená
Jacket design © 2005 by Miloslav Disman
Czech edition © 2005 by Euromedia Group, k. s.

ISBN 978-80-249-4902-4

Kapitola první

Už se smrákalo, když se dostavník jedoucí z Londýna do Little Hamptonu přikolébal do vesnice Billingshurst; studená mlha sahající po kolena začínala plíživě zakrývat nejasnou krajinu. Kočár zastavil u hostince a podomek spustil schůdky, aby mohli cestující vystoupit. Na cestu sestoupila dáma oblečená do dlouhého béžového pláště a střízlivého čepce bez jediné ozdoby. Zatímco čekala, až ze zavazadlového prostoru vytáhnou její truhlu apříruční zavazadlo, kočí zjistil, že má podle jízdního řádu ještě pár minut času. Uvázal tedy opratě, sešplhal dolů zkozlíku a navzdory předpisům o chování kočího dostavníku zašel do výčepu, aby posílil svou zřejmě velmi oslabenou tělesnou schránku a dokázal vůbec cestu dokončit. Cestující zatím stála na místě, truhlu u nohou, a rozhlížela se poněkud nejistě kolem sebe. Očekávala, že pro ni přijedou, ale zkušenost ji poučila, že pro novou vychovatelku se nejčastěji posílá dvoukolka s jedním koněm, a nikoliv uzavřený kočár používaný panstvem. Váhala tedy, jestli má přejít cestu k jedinému povozu, který viděla naproti. Zatímco se kolem sebe rozhlížela, z kozlíku toho lehkého kočáru seskočil sluha, přistoupil k ní, dotkl se zdvořile klobouku a otázal se, zda není ta mladá dáma, která přijela z Londýna na inzerát. Když přisvědčila, mírně se uklonil, zvedl její zavazadlo a odvedl ji přes silnici ke kočáru. Nastoupila a ta nečekaná péče o její pohodlí jí poněkud zvedla náladu. Ještě více ji potěšila přikrývka, kterou jí sluha přehodil přes kolena se zdvořilou poznámkou, že jí snad ve večerním vzduchu nebude chladno. Pak zdvihl schůdky, zavřel dvířka, truhlu umístil na střechu, akočár se zakrátko rozjel; pohodlná jízda byla příjemnou změnou v porovnání s natřásáním, které mladá dáma musela po několik hodin snášet v dostavníku.

S úlevným povzdechem se opřela o čalouněné sedadlo. Dostavník byl přeplněný a cesta únavná. Uvažovala, jestli vůbec kdy přivykne nepříjemnostem chudoby. V uplynulých šesti letech k tomu už měla mnoho příležitostí, a tak se to nezdálo příliš pravděpodobné. Sklíčená, ale rozhodnutá nepřipustit si melancholické úvahy, se přestala zabývat svým postavením a místo toho se snažila přemýšlet onovém zaměstnání.

Ráno se v Londýně vydávala na cestu bez velkých nadějí. Její zaměstnavatelka, s níž se setkala pouze jednou při chladném přijímacím rozhovoru v hotelu Fenton, rozhodně nejevila ani náznak laskavosti, která by ji přiměla poslat pro vychovatelku vlastní kočár. Slečna Elinor Rochdaleová tehdy získala dojem, zřejmě mylný, že masivní hruď té dámy je stejně tvrdá jako její vystouplé oči, a kdyby se bývala naskytla jiná nabídka, bez váhání by místo odmítla. Jiná nabídka se však nenaskytla. V rodinách shánějících guvernantku se příliš často vyskytovali mladí pánové v citlivém věku a slečna Rochdaleová byla příliš mladá a příliš hezká, než aby se – podle mínění většiny opatrných matinek – na toto místo hodila. Bylo tedy štěstí, že jediným mužským potomkem paní Macclesfieldové byl statný sedmiletý mládenec, neboť úspory slečny Rochdaleové byly tou dobou už zanedbatelné a její hrdost stále ještě příliš velká na to, aby jí dovolila zdržovat se jako host u vlastní staré vychovatelky. Synáček byl podle matčina popisu živý a povahy tak citlivé, že k jeho zvládání je třeba velkého taktu a přesvědčování. Před šesti lety by slečna Rochdaleová couvla před hrůzami, které ji zcela jasně očekávaly, ale těch šest let ji naučilo, že ideální místo se nalezne zřídka. Tam, kde nemají rozmazlené dítě ničící guvernantce život, budou pravděpodobně očekávat, že jim ušetří peníze prací v domácnosti, obvykle přidělovanou druhé děvečce.

Slečna Rochdaleová si přes nohy přitáhla přikrývku. Silná ovčí kožišina na podlaze ji chránila před průvanem a ona do ní vděčně zabořila chodidla; bylo snadné si představit, že je opět slečnou Rochdaleovou z Feldenhallu, jedoucí do společnosti v kočáře svého otce. Trochu ji překvapila elegance povozu a vzhled i chování sluhy, kterého pro ni poslali: nezdálo se jí, že by paní Macclesfieldová žila v tak dobrých poměrech. Když si poprvé všimla kočáru, měla dojem, že na dveřích vidí erb, ale ve slábnoucím světle se mohla lehko zmýlit. Začala uvažovat, jak vznešená asi bude domácnost, kam přijížděla, a jaké by mohly být povahy jejích členů, a protože měla smysl pro komické stránky života, začala si vymýšlet různé nepravděpodobné historky.

Znovu si připamatovala své okolí, když koně značně zpomalili klus, a při pohledu z okna zjistila, že se už úplně setmělo. Měsíc ještě nevyšel, a tak z krajiny, kterou projížděli, neviděla nic, ale zdálo se jí, že cesta je úzká a křivolaká. Netušila, jak dlouho už jedou, ale zřejmě to bylo hodně dlouho. Vzpomněla si, jak jí paní Macclesfieldová říkala, že její domov se nalézá blízko Billingshurstu; cesta k němu nejspíš vedla neobvykle velkou oklikou. Ale jak čas ubíhal, stále víc jí připadalo, že představa paní Macclesfieldové o vzdálenostech je poněkud venkovská, anebo její informace záměrně nepravdivá.

Cesta se zdála nekonečná, ale když už slečna Rochdaleová začínala mít podezření, že kočí ztratil potmě směr, koně zvolnili krok, povoz zatočil v ostrém úhlu a kola najela na nerovný štěrkový povrch, jaký mívají špatně udržované cesty. Tempo se na několik set metrů opět zrychlilo. Pak kočár zastavil a kočí seskočil z kozlíku.

Okolí zalilo slabé stříbřité světlo, a když slečna Rochdaleová vystoupila, mohla rozeznat, že dům, do kterého přijíždí, je slušně velký, i když spíše nízký a stylově nesourodý. Dva ostré štíty a několik vysokých komínů se rýsovaly proti noční obloze; lampa v jedné z místností prosvětlovala okenní tabulky zalité do olova.

Podkoní už před chvílí zatáhl za velký železný zvonec, jehož ozvěna ještě doznívala, když se dveře otevřely. Starší muž v obnošené livreji podržel slečně Rochdaleové dveře, a když ho míjela, prohlížel si ji upřeným a poněkud úzkostným pohledem. Nevěnovala mu pozornost, protože její zájem upoutalo natolik překvapující prostředí, že se zastavila na prahu a užasle se kolem sebe rozhlédla. V udivené mysli jí vytanula otázka, co může mít žena z hotelu Fenton společného s touto zchátralou vznešeností.

Síň, ve které stála, byla rozlehlá prostora nepravidelného tvaru, s nádherným dubovým schodištěm na jednom konci a obrovským kamenným krbem na druhém. Tam by se dal opékat celý vůl, pomyslela si, a z komína se kouř určitě vrací zpět do místnosti pokaždé, když někdo neuváženě rozdělá oheň. Začernalá omítka mezi dubovými trámy ve stropě potvrzovala správnost jejích prozaických úvah. Schodiště i podlaha v hale byly bez koberců a nevyleštěné; dlouhé brokátové závěsy, kdysi krásné, nyní však vybledlé a místy prořídlé, zakrývaly okna. Na těžkém rozkládacím stole uprostřed místnosti ležel ve vrstvě prachu jezdecký bičík, jedna rukavice, zmačkané noviny, zašlá mosazná miska původně snad určená na květiny a nyní plná různých drobností, dva cínové poháry a plechovka stabákem. Nedaleko schodiště stálo rezavé brnění, na vyřezávané truhle u zdi se válela hromada kabátů, kolem porůznu stály židle potažené odřenou kůží a jedna s rozbitým vyplétaným sedadlem. Na stěnách visely obrazy v těžkých zlacených rámech, ale také tři od molů prožrané liščí hlavy, dvoje paroží a větší počet starých sedlových pistolí a brokovnic.

Slečna Rochdaleová sklouzla udiveným pohledem na sluhu, který ji pustil dovnitř, a uvědomila si, že ji pozoruje s jakousi melancholickou zvědavostí. Cosi v jeho způsobech ve spojení se zašlou nádherou kolem jí silně připomínalo laciné romány z veřejné knihovny. Téměř si dokázala představit, že byla unesena, a musela sebrat všechen svůj zdravý rozum, aby podobné směšné představy zahnala.

Příjemným hlasem podotkla: „Nečekala jsem, že to bude tak daleko od stanice dostavníku. Přijíždím později, než jsem myslela.“

„Je to celých dvanáct mil, slečno,“ odpověděl sluha. „Máte jít tudy, prosím.“

Vydala se za ním po nerovné podlaze k jedněm zmnoha dveří vedoucích do haly. Sluha je otevřel, ale jeho představa o náležitém způsobu ohlášení spočívala v trhnutí hlavou, kterým naznačil, že má vstoupit. Po krátkém zaváhání tak učinila, ještě zmatenější a se vzrůstajícím neklidem.

Ocitla se v knihovně. Vládl zde stejný nepořádek jako v hale, ale množství svící v zašlých nástěnných konzolách vrhalo kolem teplé světlo a v krbu na druhém konci místnosti hořel oheň. U něj stál muž v jelenicových jezdeckých kalhotách a kabátě višňové barvy, rukou se opíral o krbovou římsu, jednu nohu měl položenou na ochranné mřížce a hleděl do plamenů. Když se za slečnou Rochdaleovou zavřely dveře, muž zdvihl hlavu a změřil si ji způsobem, který by člověka, neuvyklého tak jako ona, že ho oceňují jako zboží na prodej, mohl vyvést z míry.

Mohlo mu být mezi třiceti a čtyřiceti roky. Slečna Rochdaleová si uvědomila, že jde nepochybně o manžela její zaměstnavatelky, a velice ji povzbudilo, že nejen vypadá jako džentlmen příjemné tváře i postavy, ale je také přiměřeně a pečlivě oblečen, což příznivě kontrastovalo se zanedbaným okolím. Vlastně vypadal jako člověk velkého světa.

Nepohnul se, aby ji přivítal, slečna Rochdaleová tedy postoupila do místnosti a řekla: „Dobrý večer. Sluha mi naznačil, že mám jít do této místnosti, ale možná –?“

Zdálo se jí, že se mu po tváři mihl výraz mírného překvapení, ale odpověděl klidným hlasem: „Ano, to bylo na můj příkaz. Prosím, posaďte se. Doufám, že jste nemusela na zastávce čekat?“

„Vůbec ne,“ ujistila ho, posadila se ke stolu a ruce s taštičkou složila v klíně. „Kočár na mě čekal. Musím vám poděkovat, že jste ho poslal.“

„To je samozřejmé, ve zdejších stájích by se pravděpodobně nenašel vhodný povoz,“ odvětil.

Jeho poznámka i lhostejný tón, jakým ji pronesl, připadaly slečně Rochdaleové podivné. Muselo na ní být vidět, že ji to zarazilo, protože muž upjatě dodal: „Doufám, slečno Rochdaleová, že vám v Londýně přesně vysvětlili, jak zní má nabídka?“

„Domnívám se, že ano,“ odpověděla krátce.

„Usoudil jsem, že bude lepší, když přijedete přímo sem,“ pokračoval.

Udiveně se na něj podívala. „Myslela jsem..., měla jsem dojem, že tady je cíl mé cesty!“

„To ano,“ opáčil poněkud chmurně. „Nepřeji si však, aby došlo k nějakému nedorozumění. Než uzavřeme definitivní smlouvu, máte příležitost se na vlastní oči přesvědčit o všem, co vám možná dostatečně nevysvětlili.“ Jeho pronikavé šedé oči přitom přelétly neuklizenou místnost a pak se zkoumavě vrátily k její tváři.

Doufala, že si udržela klidný výraz.

„Já vám nerozumím, pane. Žila jsem v přesvědčení, že jsem definitivně přijata, když jsem se vydávala na cestu z Londýna.“

Lehce se uklonil. „Ano, pokud si to stále ještě přejete!“

Už si tím nebyla jistá, ale představa návratu do města a hledání dalšího místa ji přiměla, aby řekla veselejším tónem: „Vynasnažím se zastat svou službu k vaší spokojenosti, pane.“

V jeho pevném pohledu rozpoznala ironii a to ji vyvedlo z míry. S poněkud zardělou tváří dodala: „Nebylo mi však známo, že mě najímáte vy. Myslela jsem –“

„Nebylo třeba, abyste to věděla,“ odpověděl. „Jakmile se jednou rozhodnete uzavřít smlouvu, já už do toho nemám co mluvit.“

Tomu se dalo snadno uvěřit, soudě podle zkušenosti s jeho manželkou; překvapovalo ji spíše, že k tomu vůbec mohl něco říci. Přesto však se choval jako člověk zvyklý poroučet. Upadla do rozpaků a po krátké odmlce pronesla: „Snad by bylo dobře, abych už neztrácela čas a seznámila se se svým svěřencem.“

Ohrnul rty. „To je vhodný výraz!“ poznamenal suše. „Seznámíte se s ním, ale váš svěřenec zde v této chvíli není. Brzy ho uvidíte. Jestliže vás neodradilo, co jste zatím viděla, vzbuzuje to ve mně naději, že vás odhodlání neopustí, až ho uvidíte tváří v tvář.“

„Opravdu doufám, že ne,“ řekla s úsměvem. „I když jsem vyrozuměla, že se mi možná bude zdát trochu bujný.“

„Buď se vyjadřujete neobvykle zdrženlivě, slečno, nebo vám neřekli celou pravdu.“

Zasmála se. „Jste velmi upřímný, pane! Neočekávala jsem, že mi bude řečena celá pravda, ale něco jsem si domyslela.“

„Jste statečná žena,“ podotkl.

Její pobavení vzrostlo. „To určitě nejsem! Dělám jenom, co je v mých silách. Bude asi trochu rozmazlený, že?“

„Pochybuji, že by to bylo rozmazlováním,“ odpověděl.

Chladný a nevzrušený tón jeho poznámky ji přiměl ke stejně chladné odpovědi: „Jistě není vaším úmyslem, pane, abych brala vaše slova příliš vážně. Pevně doufám, že se mi časem podaří ho naučit, aby mě poslouchal.“

„Aby vás poslouchal?“ opakoval s nezastřeným údivem v hlase. „Kdyby se vám to podařilo, byl by to skutečný výkon. Navíc byste byla jediný člověk v celém jeho životě, na kterého by dal.“

„Přece jistě na vás, pane –?“ zajíkla se.

„Proboha, ne!“ odsekl netrpělivě.

„Tak... tak to se musím hodně snažit,“ řekla nejistě.

„Jestli tu hodláte zůstat, uděláte lépe, když svou pozornost obrátíte na nedostatky, které lze napravit snáze,“ poznamenal a znovu se s nechutí rozhlédl po místnosti.

Jeho odpověď ji podráždila, a tak si dovolila být trochu nezdvořilá: „Nikdo mi nesdělil, že mám zastávat místo hospodyně. Jsem zvyklá udržovat svůj pokoj čistý a v pořádku, ale nemám v úmyslu se plést do chodu domácnosti.“

Pokrčil rameny, obrátil se k ohni a botou posunul doutnající poleno.

„Dělejte, co uznáte za vhodné. Mě se to netýká. Zapomeňte ale na všechny romantické představy! Váš svěřenec, jak jste ho nazvala, může být přinucen, aby vás přijal, ale jen proto, že ho k tomu donutím, z žádného jiného důvodu. Nenamlouvejte si, že vás přijme ochotně! Neočekávám, že byste tu zůstala déle než týden; nemusíte se zdržet ani tak dlouho, pokud nebudete chtít.“

„Ani ne týden!“ zvolala. „Přece nemůže být tak hrozný, jak se mi ho snažíte vylíčit, pane! Je absurdní takhle ho popisovat. Odpusťte, ale neměl byste tak mluvit!“

„Rád bych, abyste znala pravdu a měla možnost znovu zvážit své rozhodnutí.“

To ji tak ohromilo, že ze sebe dokázala pouze vypravit: „Udělám, co bude možné. Přiznávám, že jsem nečekala..., ale ve své situaci... nemohu si dovolit jen tak lehce odmítnout –“

„Ano, to jsem pochopil. Jinak byste tu nebyla.“

Ohromeně se na něj podívala. „Jste opravdu velmi upřímný! Neumím si však vysvětlit proč se mě snažíte odradit, když už jste mě jednou najal!“

Tomu se pousmál, což změnilo jeho poněkud strohý výraz v mnohem příjemnější.

„Je to skutečně absurdní,“ souhlasil. „Čekal jsem ale úplně jinou osobu, než jste vy, madam. Musím říct, že se mi zdáte velmi mladá.“

Srdce jí pokleslo. „Nijak jsem nezastírala svůj věk, pane. Jsem starší, než si možná myslíte. Je mi šestadvacet.“

„Vypadáte mladší,“ poznamenal.

„Doufám, že to není na závadu, pane. Ujišťuji vás, že zkušeností mám dost.“

„Stěží můžete mít zkušenosti s tím, co vás čeká,“ odpověděl ostře.

V mysli slečny Rochdaleové se objevilo hrozné podezření. „Proboha, není..., přece snad nemůže být... nepříčetný?“ zvolala.

„Nikoliv, je zcela při rozumu. Jeho sklon ke špatnostem nesouvisí s duševní chorobou, ale převážně s brandy.“

„Brandy?“ zajíkla se překvapením.

Povytáhl obočí. „Myslel jsem si, že vám neřekli všechno. Odpusťte. Představoval jsem si to jinak a v tom smyslu jsem také vydal rozkazy.“

Elinor si uvědomila, že nikoliv její svěřenec, ale zaměstnavatel zjevně není duševně v pořádku. Vstala a v naději, že tím zakryje své znepokojení, řekla důrazně: „Domnívám se, pane, že bude nejlepší, když mě bez dalšího zdržování dovedete k paní Macclesfieldové.“

„Ke komu?“ zeptal se nechápavě.

„K vaší ženě přece!“ řekla a pro jistotu přitom ustupovala ke dveřím.

S nevzrušeným klidem odpověděl: „Nejsem ženatý.“

„Nejste ženatý?“ vykřikla. „Ale pak – to je nějaký omyl! Vy nejste pan Macclesfield?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl. „Jmenuji se Carlyon.“

Zřejmě se domníval, že je to dostatečná odpověď na vše, co by o něm mohla chtít vědět.

Vnaprostém zmatku dokázala jen zakoktat: „Promiňte! Myslela jsem..., ale kde je tedy paní Macclesfieldová?“

„Tu dámu vůbec neznám.“

„Vy ji neznáte? Tohle není její dům, pane?“

„Ne.“

„Ach, tady došlo k nějakému hroznému omylu!“ zvolala rozrušeně. „Nevím, jak se to mohlo stát! Je mi líto, pane Carlyone, ale zdá se, že jsem se dostala do nesprávného domu!“

„Vypadá to tak, madam.“

„Je to velice trapné! Nezlobte se na mě! Ale když se mě sluha ptal, jestli jsem přijela na inzerát, myslela jsem – měla jsem se na to lépe vyptat.“

„Vy jste přijela na inzerát?“ přerušil ji se svraštělým čelem. „To asi nebyl ten můj.“

„Nikoliv. Najala si mě paní Macclesfieldová jako vychovatelku k dětem – přesněji ke svému malému chlapci.“ Bezděky se dala do smíchu. „Jak se může něco tak nesmyslného stát? Dovedete si jistě představit, jaký účinek na mne měla vaše slova!“

„Dovedu si představit, že jste mě pokládala za šílence.“

„To ano. Ve skutečnosti to ale není k smíchu. Kde vlastně jsem, pane?“

„Tohle je Highnoons, madam. Kde jste měla být?“

„Dům paní Macclesfieldové se nachází ve Five Mile Ash,“ odpověděla. „Doufám, že to odtud není daleko.“

„Bohužel nejméně šestnáct mil na východ,“ zněla odpověď. „Dnes už se tam asi nedostanete.“

„Proboha, pane, co mám dělat? Obávám se, že se bude cítit uražena, a já skutečně nevím, jak jí mám svou pošetilost vysvětlit.“

Zdálo se, že ji neposlouchá příliš soustředěně. Náhle se zeptal: „Žádná jiná žena v Billingshurstu z dostavníku nevystupovala?“

„Ne, mimo mne nevystupoval nikdo,“ ujistila ho.

„Nejspíš ji opustila odvaha,“ poznamenal. „Není divu.“

„Vidím, že jste také někoho očekával. Je to skutečně příběh plný náhod. Ráda bych věděla, jak se mám z téhle nepříjemné situace dostat.“

Věnoval jí opět jeden hodnotící pohled. „Možná bychom z toho nakonec mohli mít oba prospěch. Dříve než se rozhodnete ohlásit ve Five Mile Ash, neškodilo by, kdybyste uvážila moji nabídku.“

„Potřebujete guvernantku, pane?“

„Ne. Potřebuji ženu, nejlépe slušnou ženu, která by za jistých podmínek byla ochotna provdat se za jednoho mého mladého příbuzného,“ odpověděl.

Několik okamžiků nebyla schopna slova. Nakonec se vzpamatovala: „To myslíte vážně?“

„Zajisté.“

„Bojím se, že přece jen musíte být blázen!“

„Blázen nejsem, i když to tak může vypadat.“

„Provdat se za vašeho mladého příbuzného!“ opakovala pohrdavě. „Nejspíš za pána, jehož sklon ke špatnostem souvisí s brandy!“

„Právě za toho.“

„Pane Carlyone,“ řekla slečna Rochdaleová bez obalu, „nemám náladu na takovéhle žerty! Buďte tak hodný –“

„Nežertuji s vámi a také nejsem pan Carlyon.“

„Promiňte, ale tak jste se mi přece představil!“

„Je to mé jméno, ale správně byste mne měla oslovovat jako lorda Carlyona.“

„Oh!“ vydechla Elinor. „Ale ani to vás neomlouvá, pane!“

„Neomlouvá co?“

„Tenhle – tenhle váš nesmyslný a nevhodný žert!“

„Můj návrh může být překvapivý, ale nejde o žert. Mám své důvody, abych rád viděl bratrance ženatého co nejdříve.“

„Nemohu říct, že vám rozumím, mylorde, ale myslím si, že v tom případě byste se měl obrátit spíš na některou z jeho známých dam.“

„Jistě. On je ale v okolí nechvalně proslulý a pro dámy, které ho znají, nepřijatelný. A také už nemá ani tu jedinou výhodu – slušný majetek.“

„Na mou věru!“ zvolala slečna Rochdaleová – nevěděla, má-li se smát, nebo urazit. „Vysvětlete mi, prosím, proč si myslíte, že by takové monstrum mělo být přijatelné pro mne!“

„Nic takového si nemyslím,“ odpověděl klidně. „Můžete ho opustit hned u kostelních dveří, když budete chtít. Dokonce soudím, že by to bylo nejlepší.“

„Buď se mi to zdá,“ řekla slečna Rochdaleová, která se ze všech sil snažila zachovat klid, „nebo jste skutečně šílený.“

Kapitola druhá

Tvářil se pobaveně, ale namísto odpovědi pouze potřásl hlavou. Elinor jeho chování podráždilo aostře prohlásila: „Takové řeči nemají smysl! Buďte tak laskavý a prozraďte mi, jak se dostanu do Five Mile Ash, dříve než bude na cestu pozdě.“

Pohlédl na hodiny stojící na krbové římse, ale protože nešly, vytáhl své hodinky. „Už teď je příliš pozdě,“ řekl. „Za deset minut devět.“

„Proboha!“ zvolala a zbledla. „Co mám dělat?“

„Zdá se, že jsem do určité míry odpovědný za vaše nesnáze, a proto uděláte nejlépe, když mi dovolíte, abych se o vás postaral.“

„Jste velmi laskavý, mylorde,“ opáčila, „ale raději se nebudu spoléhat na člověka, který nemá všech pět pohromadě.“

„Nebuďte pošetilá!“ odpověděl tónem, jaký by sama použila na zlobivé dítě. „Víte dobře, že jsem zcela při smyslech. Raději se zase posaďte a já vám obstarám nějaké občerstvení.“

Svým rázným přístupem ji zbavil nervozity; musela rovněž připustit, že občerstvení by jí přišlo vhod. Od rána nejedla. Vrátila se zpátky ke své židli, ale podezíravě prohlásila: „Nevím, jakým způsobem se o mne chcete postarat, vašeho bratrance si však rozhodně vzít nehodlám.“

„Jak si přejete,“ odpověděl a zatahal za šňůru zvonku.

„Podle toho, co jsem zatím z vaší domácnosti viděla,“ poznamenala slečna Rochdaleová pichlavě, „bude zvonek rozbitý.“

„Je to víc než pravděpodobné,“ souhlasil a zamířil ke dveřím. „Tohle ale není moje domácnost.“

Elinor zdvihla ruku k čelu. „Začínám si myslet, že jsem se zbláznila já!“ postěžovala si. „Jestliže dům není ani váš, ani paní Macclesfieldové, tak čí proboha je?“

„Mého bratrance.“

„Vašeho bratrance! Ale to tu nemohu zůstat!“ vykřikla. „Nemůžete mě tady zadržovat, pane!“

„Ovšemže ne. To by se neslušelo,“ odpověděl a opustil místnost.

Slečnu Rochdaleovou napadaly divoké myšlenky na zbrklý útěk, ale protože jí nechyběla rozvaha, zase je potlačila. Noční bloudění neznámou krajinou by její potíže rozhodně nezmenšilo, a přestože chování jejího hostitele bylo zvláštní, nezdálo se, že by měl v úmyslu ji zde držet proti její vůli. Zůstala tedy sedět a čekala, až se lord Carlyon opět objeví.

Brzy se vrátil a řekl: „Vypadá to, že v domě není k jídlu nic jiného než studené maso, ale přikázal jsem, aby udělali, co se dá.“

„Bude mi úplně stačit čaj a chléb s máslem,“ ujistila ho.

„Hned to přinesou.“

„Děkuji vám.“ Stáhla si rukavice a složila je. „Přemýšlela jsem, co by se dalo udělat. Je tu nějaký kočár nebo jiný povoz, který bych si mohla najmout, aby mě dovezl do Five Mile Ash?“

„Kdyby šlo jen o to, odvezl bych vás tam svým kočárem, ale svou budoucí zaměstnavatelku si rozhodně nezískáte, když přijedete o půlnoci.“

Výstižnost tohoto tvrzení na ni silně zapůsobila. Před očima jí vyvstal tak hrozivý obraz paní Macclesfieldové, že se téměř otřásla.

„Ve Wisborough Green je slušný hostinec, kde můžete přespat. A pokud budete ráno stále ještě trvat na svém úmyslu, nechám vás odvést do Five Mile Ash.“

„Jsem vám velmi zavázána,“ zakoktala. „Ale co řeknu paní Macclesfieldové? Obávám se, že pravdivé vysvětlení nebude stačit – bude to pokládat za smyšlenku!“

„To by bylo jistě trapné. Raději jí řekněte, že jste se zmýlila v datu a že jste právě přijela.“

„Bojím se, že se bude oprávněně zlobit a možná mě ipropustí.“

„V tom případě se můžete vrátit ke mně.“

„Ano, a můžu se provdat za vašeho odporného bratrance!“ opáčila. „Děkuji pěkně, tak špatně na tom ještě nejsem!“

„To musíte posoudit sama,“ odpověděl nevzrušeně. „Já přirozeně dobře nevím, jaké jsou povinnosti guvernantky, ale podle toho, co jsem slyšel, se domnívám, že téměř všechno ostatní musí být lepší.“

Vtom, co říkal, bylo tolik pravdy, že musela potlačit povzdech. Namítla už mírnějším tónem: „Ano, ale určitě ne manželství s opilcem.“

„Není pravděpodobné, že by dlouho žil,“ prohlásil.

Teď, když se zbavila strachu, v ní převládla zvědavost, atak se na něj tázavě podívala.

„Vždycky byl dost nemocný,“ vysvětlil lord Carlyon. „Jestli nesejde ze světa násilnou smrtí, což není nepravděpodobné, brandy ho brzy vyřídí.“

„Oh!“ vydechla slečna Rochdaleová zaraženě. „Ale proč si ho přejete mít ženatého?“

„Jestli zemře, aniž by se oženil, zdědím jeho statky já,“ zněla odpověď.

Jenom se na něj nechápavě dívala. Nedokázala najít slova vyjadřující její ohromení, ale naštěstí do místnosti zrovna vstoupil sluha s podnosem, na kterém byl čaj, chléb s máslem a studené maso, a položil ho na stůl vedle ní. Podíval se na Carlyona a ustaraně řekl: „Pan Eustace tu ještě není, mylorde.“

„Na tom nezáleží.“

„Jestli se nedostal do nějakého maléru,“ zamumlal muž. „Odešel zase v té své divné náladě, mylorde.“

Carlyon nezúčastněně pokrčil rameny. Sluha s povzdechem odešel. Elinor si přitáhla židli ke stolu, nalila si čaj a vděčně se pustila do studeného skopového. Začínala se už cítit lépe a trochu se vyrovnávala s novými okolnostmi. „Nechci vyzvídat, mylorde, ale neříkal jste, že byste zdědil majetek svého bratrance, kdyby zemřel svobodný?“

„Ano, říkal.“

„A vy ho nechcete zdědit?“ naléhala.

„Rozhodně ne.“

Posílila se douškem čaje. „To je velmi zvláštní,“ dokázala jen říct.

Popošel ke stolu a posadil se naproti ní. „Asi to tak vypadá, ale je to pravda. Měl bych vám vysvětlit, že jsem byl pět nezáviděníhodných let poručníkem svého bratrance.“ Odmlčel se a stiskl rty. Po chvíli pokračoval vyrovnaným tónem: „Jeho akademická dráha v Etonu skončila velmi náhle, z čehož většina jeho příbuzných z otcovy strany obviňuje mě.“

„Ale jak je to možné?“ otázala se překvapeně.

„Nemám ponětí. Všeobecně se tvrdilo, že kdyby mu otec nezemřel v dětství, či kdyby jeho matka určila za poručníka místo mě některého ze svých švagrů, jeho povaha by byla úplně jiná.“

„To je dost tvrdé. Ale odpusťte – není zvláštní, že jste byl za poručníka vybrán právě vy? Musel jste být velmi mladý.“

„Bylo mi tolik jako nyní vám. Šestadvacet. Ostatně to bylo celkem přirozené. Moje teta, starší sestra mé matky, zdědila majetek po otci. Mé vlastní statky leží sedm mil odsud, a tak se naše rodiny stále stýkaly. Já sám jsem byl bez otce mnoho let, takže jsem měl možná víc zkušeností, než bývá v tom věku obvyklé. V osmnácti letech jsem se stal hlavou rodiny, jejíž nejmladší člen byl ještě v kolébce.“

„Proboha, neříkejte mi, že na vás žádali, abyste se v tom věku postaral o rodinu!“ zvolala Elinor.

Usmál se. „Nikoliv, ne doslova. Má matka byla tehdy ještě naživu, ale netěšila se dobrému zdraví, a bylo přirozené, že se obraceli na mě.“

Hleděla na něj s údivem. „Obraceli?“

„Moji tři bratři a tři sestry, madam.“

„O všechny se staráte?“

„Nikoliv! Sestry jsou už vdané, jeden z bratrů slouží ve štábu generála sira Rowlanda Hilla na Pyrenejském poloostrově a druhý je tajemníkem lorda Sidmoutha na ministerstvu vnitra. Dalo by se říct, že na starosti mám už jen nejmladšího, který prvním rokem studuje v Oxfordu. Ale v době, o které mluvím, byli všichni ještě doma.“ Oči mu opět rozsvítil úsměv. „Jistě víte z vlastní zkušenosti, madam, že šestičlenná rodina s dětmi ve věku od nemluvněte do šestnácti let není pro slabou ženu lehkým břemenem.“

„Určitě není!“ řekla s přesvědčením. „Ale – měli jste přece učitele a vychovatelky?“

„Ovšem, nespočet,“ přisvědčil. „Moji bratři si nacházeli velice vynalézavé způsoby, jak se jich zbavit. Nevím ale, proč vás nudím svými záležitostmi. Chtěl jsem vám jenom vysvětlit, jak se stalo, že moje teta svěřila svého syna do mé péče. Musím přiznat, že v tom jsem výrazně selhal – nedokázal jsem potlačit jeho sklon k hýření ani ho jinak ovlivnit k dobrému. Vysloužil jsem si pouze jeho silný odpor. To mu nemohu mít za zlé: jeho antipatie ke mně není nic proti pocitům, které já chovám k němu.“ Pohlédl na ni přes stůl a rozvážně dodal: „Zacházet spravedlivě s mladíkem, k němuž cítíte jen pohrdání a nechuť, není lehký úkol, madam. Jeden z jeho strýců by vám řekl, že jsem na něj byl vždycky tvrdý. Je to možné, ale neměl jsem to v úmyslu. Když ho vyloučili z Etonu, svěřil jsem ho do péče výborného učitele, ale ani to nemělo úspěch. Když jsem odmítl uvažovat o jeho studiích v Oxfordu, byl z toho veliký skandál. Nebylo vůbec pravděpodobné, že by udělal přijímací zkoušky, ale kdyby ano, postavil bych se proti tomu. To pokládali za nepřejícnost.“

„Divím se, že jste si z takových zlomyslných nesmyslů něco dělal!“ podotkla slečna Rochdaleová rozhořčeně.

„Nevšímal jsem si jich. Po dlouhém vybírání se chlapec rozhodl, že by rád vstoupil do armády. Doufal jsem, že je ještě naděje, že se stane slušným člověkem, pokud odejde ze společnosti, která ho ničí, koupil jsem mu tedy důstojnickou hodnost. Hned mě začali podezírat, že mám vúmyslu zmocnit se jeho dědictví a zbavit se ho touto cestou. Naštěstí pro mou pověst ho v armádě požádali, aby odešel ještě dříve, než nastoupil do činné služby. V té době už byl plnoletý, a tím moje odpovědnost skončila.“

„Žasnu, že jste už dávno nerezignoval.“

„Do jisté míry jsem to udělal, ale protože si vykládal naše vztahy tak, že může ručit mým jménem za své dluhy ataké mě podepisovat na směnky, bylo pro mne poněkud obtížné nebrat ho na vědomí.“

Elinor to šokovalo. „A příbuzní jeho otce svalují vinu na vás! Na mou čest, to je příliš!“

„Ano, už se mi to trochu zajídá,“ přisvědčil. „Vyčítám si, že jsem přispěl k jejich podezření tím, že jsem zastavil část nezatížených pozemků. Myslel jsem to dobře, ale měl jsem to lépe rozvážit. Kdyby teď náhodou zemřel a jeho majetek přešel do mých rukou, jistí lidé by otevřeně prohlašovali, že jsem ho nejen podporoval ve všech výstřelcích, které vedly k jeho smrti, ale že jsem mu také blíže neurčeným způsobem zabránil se oženit.“

„Uznávám, že je to pro vás velmi nepříjemné,“ podotkla. „Domnívám se však, že vaše vlastní rodina a přátelé by takovému nactiutrhání nevěřili.“

„To jistě ne.“

„Neměl byste si toho tedy všímat.“

„Kdyby šlo jen o mě, nebral bych to na vědomí. Takové pomluvy mohou však být velmi škodlivé. Například mému bratru Johnovi by mohly způsobit potíže a já mu nechci, třeba neúmyslně, dělat žádné problémy. A Nicky – Nicky by navíc nevydržel poslouchat, jak mě očerňují.“ Zarazil se, jako by si uvědomil, že mluví s cizím člověkem, a stručně prohlásil: „Nejjednodušší způsob, jak zastavit všechny tyhle nesmysly, je obstarat bratranci manželku, a to jsem se rozhodl udělat.“

„To ale nechápu, pane! Jestliže, jak říkáte, vás bratranec nemá rád, proč si nehledá ženu sám? Nechce přece, abyste zdědil jeho majetek!“

„Rozhodně ne. Ale žádné varování lékařů ho nedokázalo přesvědčit, že jeho život nestojí ani za zlámanou grešli. Domnívá se, že má ještě spoustu času, než si bude muset uvázat na krk manželku.“

„Jestliže je to takhle, jak se vám ho povedlo přesvědčit, aby se oženil s neznámou ženou, kterou jste mu zřejmě sehnal na inzerát? To je absurdní!“

„Řekl jsem mu, že vyrovnám všechny jeho dluhy, pokud to udělá.“

Bystře namítla: „Ale to by mu potom manželka zůstala na krku. Nebo jste se zavázal, že se postaráte také o tu nešťastnou ženu?“

„Samozřejmě,“ řekl věcně. „Rozhodně jsem nepředpokládal, že by manželství bylo jiné než formální. Po žádné ženě bych nežádal, aby žila s mým bratrancem.“

Pokrčila čelo a zeptala se s lehkým ruměncem: „A dá se takto vůbec dosáhnout toho, co zamýšlíte? Promiňte, ale uvědomil jste si, že z manželství musí vzejít potomek, abyste nedědil vy?“

„Nikoliv, v tomhle případě na tom nezáleží. Majetek je odkázán velmi nerozumně. Bratranec ho zdědil přes matku po svém dědečkovi, který byl zároveň mým dědečkem. Toho tolik rozhněvalo, že se jeho dcera provdala za Lionela Cheviota, že se velice snažil, aby majetek nepadl do rukou jemu nebo jeho rodině. S tímto úmyslem ho odkázal vnukovi za podmínky, že kdyby zemřel svobodný, musí se majetek vrátit jeho mladší dceři nebo jejímu nejstaršímu synovi. A to jsem já.“

„Tedy fideikomis? Je stanoveno, na koho má majetek přejít, a nesmí se s ním volně nakládat?“

„Ne přesně fideikomis. V den, kdy se Eustace ožení, může naložit se svým majetkem, jak se mu zlíbí. Je to nešikovně zařízeno, a já jsem se často divil dědečkovu vrtochu. Míval různé divné představy, mezi nimi například nezvratné přesvědčení, že pro mladé muže je dobré, když se brzy ožení. Možná, že právě na tohle myslel, když zařizoval to ustanovení, nevím.“ Odmlčel se a pak klidně dodal: „Musíte uznat, madam, že můj plán není tak výstřední, jak se zprvu zdálo.“

Nedokázala potlačit úsměv, ale řekla pouze: „Myslíte, že najdete ženu ochotnou uzavřít takové manželství? O tom velice pochybuji.“

„Naopak, doufám, že jsem ji našel,“ opáčil.

Zavrtěla rezolutně hlavou. „Nikoliv, mylorde, rozhodně nenašel, jestli tím myslíte mne. Nemohu o takovém nápadu vůbec uvažovat.“

„A proč nemůžete?“ zeptal se.

Překvapeně zamrkala. „Proč nemohu?“ opakovala.

„Ano, povězte mi to.“

Uvědomila si, že nedokáže vyhovět jeho žádosti, ačkoliv si byla jistá, že své důvody zná. Chvíli se snažila převést je do slov, pak se uchýlila k vytáčce a pronesla mrzutě: „Vždyť musí být zcela jasné, proč nemohu!“

„Mně nikoliv.“

Nedal se odbýt. Elinor Rochdaleová se na něj nasupeně podívala a řekla: „Nevypadáte, že by vám chyběl zdravý rozum, mylorde!“

„Ne, a také nejsem tak tvrdohlavý, abych se nenechal přesvědčit. Čekám, že tak učiníte.“

Jeho rozumná slova vzbudila u slečny Rochdaleové zcela neoprávněnou zlost. Prohlásila chladně: „Nemohu se ktomu propůjčit. Myslete si třeba, že mi ještě zůstalo dost hrdosti, abych před podobným svazkem couvla.“

„Co si pomyslím já, není v nejmenším důležité,“ odpověděl trpělivě. „To jsou všechny vaše důvody?“

„Ano – ne! Pochopte přece, že je nemožné vyjádřit slovy, co cítím! Všechno se v člověku vzpírá!“

„Vy jste zasnoubená?“

„Nejsem!“

„Očekáváte, že se zasnoubíte?“

„Řekla jsem vám, že je mi šestadvacet,“ osopila se na něj. „Je velice nepravděpodobné, že bych se zasnoubila!“

„V tom případě,“ opáčil střízlivě, „by takováto smlouva pro vás byla daleko výhodnější než cokoliv jiného.“

Všiml si, že zrudla, a chápavě se na ni usmál.

„Nerozčilujte se teď na mě a chvilku o tom uvažujte. Vypadá to, že vás čeká celoživotní otročení. I když neznám vaše jméno, je mi jasné, a bylo mi jasné hned od začátku, že jste se nenarodila v poměrech, v jakých se nalézáte. Pokud nemáte naději na uzavření výhodného sňatku, jaká vás čeká budoucnost? Jistě si dobře uvědomujete nevýhody svého postavení, není třeba, abych na ně poukazoval. Provdejte se za mého bratrance; vidíte přece, že výhody takového spojení by převážily jeho stinné stránky, které, ujišťuji vás, vidím stejně jasně jako vy. Jeho povaha je hanebná, ale pochází z dobré rodiny; jako poměrně zámožná paní Cheviotová získáte vážnost a postavení. Nemusíte udělat nic jiného, než podat mému bratranci ruku vkostele. Já se postarám, aby vás potom už neobtěžoval. Můžete další život strávit v pohodlí; můžete se i podruhé provdat, protože myslím vážně, když říkám, že můj bratranec nemůže dlouho pokračovat v takovémhle životě. Zamyslete se, než mi odpovíte.“

Vyslechla ho mlčky, zraky nejprve upřené na něj, pak sklopené na ruce, které pevně svírala v klíně. Nedokázala naslouchat jeho slovům bez pohnutí. Zřídkakdy se setkala s člověkem, který by tak dobře chápal těžkosti jejího postavení. Lidé, s nimiž přišla náhodně do styku, se většinou domnívali, že ušlechtilá povaha jejího povolání ho činí přijatelným. Ale tento zvláštní strohý muž s tvrdýma šedýma očima nazval s prozaickou věcností její život otročinou. Vyslovil beze stopy soucitu ve tváři nebo v hlase to, o čem jenom ti, kteří to prožili, věděli, jak jsou jeho slova pravdivá.

Doufala, že má natolik pevné morální zásady, aby pokušení odolala. Bylo zbytečné popírat, že cítí pokušení. Její budoucnost byla opravdu nejistá, a zde se jí nabízela jistota amožná opět i pohodlný život jen za souhlas s formálním manželstvím. Musí bojovat, aby zůstala pevná; trvalo několik okamžiků, než dokázala vzhlédnout. Pokusila se

o úsměv a zamítavě potřásla hlavou. „Nemohu. Už mě, pro

sím vás, nepřemlouvejte! Jsem pevně rozhodnuta.“

Mírně se uklonil. „Jak si přejete.“

„Domnívám se, že chápete, proč to nemohu udělat, mylorde.“

„Žádala jste mě, abych vás nepřemlouval, tedy nebudu. Zítra vás nechám dopravit do Five Mile Ash, kdykoli se vám to bude hodit.“

„Jste velmi laskav,“ odpověděla vděčně. „Přála bych si, aby mě paní Macclesfieldová nevyhnala ze dveří. Jsem přesvědčena, že by to udělala, kdyby znala pravdu.“

„Budete mít dost času, abyste připadla na nějaké přijatelnější vysvětlení. Napijte se čaje. Potom vás doprovodím do hostince, o němž jsem se zmínil, a zařídím vám tam ubytování.“

Pokorně mu poděkovala a zdvihla šálek s čajem. Ulevilo se jí při zjištění, že zřejmě není jejím odmítnutím popuzený ani zklamaný. Cítila potřebu dodat: „Je mi líto, že jsem vám nemohla vyhovět, mylorde.“

„Nevím, z jakého důvodu bych měl očekávat, že mi vyhovíte,“ odpověděl. Vytáhl tabatěrku z kapsy a otevřel ji. „Stále ještě nevím, kdo jste,“ poznamenal zlehka. „Mohu znát vaše jméno?“

„Jmenuji se Rochdaleová,“ odpověděla po vteřinovém zaváhání. „Elinor Rochdaleová.“

Jeho ruka se zastavila nad otevřenou tabatěrkou, rychle vzhlédl a opakoval bezvýrazným hlasem: „Rochdaleová.“

Cítila, jak rudne, a dodala vzdorně: „Z Feldenhallu!“

Kývl hlavou v gestu naznačujícím pouze lhostejnou zdvořilost, ale ona si byla jistá, že její historii zná. Pozorovala ho, jak si bere špetku tabáku, a náhle řekla: „Vaše domněnka je správná, pane. Jsem dcerou člověka, který se zruinoval spekulacemi a hazardní hrou a pak se zastřelil.“

Jestli čekala, že ho uvede do rozpaků, dočkala se zklamání. Vrátil tabatěrku do kapsy a poznamenal pouze: „Nenapadlo by mě, že slečna Rochdaleová z Feldenhallu bude někdy nucena vykonávat práci guvernantky, ať bylo neštěstí jejího otce sebevětší.“

„Drahý pane, nemám na tomto světě ani haléř, který bych si sama nevydělala!“ prohlásila sarkasticky.

„Rád vám věřím, ale domnívám se, že musíte mít nějaké příbuzné.“

„Opět máte pravdu. Já jsem ale divné stvoření. Když už musím otročit, jak jste to nazval, raději jsem za svou práci placena!“

„S příbuznými máte skutečně smůlu,“ zněl jeho komentář.

„Nu,“ řekla upřímně, „nemohu jim to mít tak úplně za zlé. Není určitě nic příjemného starat se najednou o děvče bez haléře, zvlášť když nosí jméno spojené s ostudou. Sám trochu víte, co to znamená, když si o vás šuškají, a měl byste chápat mé odhodlání nepřivádět příbuzné a přátele do rozpaků. Možná namítnete, že jsem si měla dát jiné jméno. Mohla jsem to udělat, kdybych byla méně hrdá.“

„Nic takového bych neřekl,“ odpověděl klidně. „Souhlasím s vámi, že máte hodně hrdosti – a zčásti falešné.“

„Falešné!“ zvolala zaskočeně.

„Ovšemže, slečno. Vedla vás ke zveličování následků otcovy smrti.“

„Nemůžete znát okolnosti, které k ní vedly,“ řekla tlumeným hlasem.

„Naopak. Ale nevím nic o tom, že byste s tím měla něco společného.“

„Nejspíš máte pravdu, že jsem své pokoření cítila příliš živě. Ale moje první zkušenost s tím, jak svět hledí na naše záležitosti, byla nešťastná. Abyste tedy věděl, v době otcovy smrti jsem byla zasnoubená s jedním džentlmenem, který..., kterému se velmi ulevilo, když jsem ho zprostila závazku.“ Zdvihla bradu a dodala: „Ujišťuji vás, že mi na něm vůbec nezáleželo!“

Vyslechl ji bez pohnutí. „A proč by také mělo?“

Výraz politování by odmítla, ale jeho necitelná odpověď ji zcela nelogicky popudila. Trochu ostře vyhrkla: „Není přece nic příjemného dostat košem!“

„Máte pravdu, ale řekl bych, že vědomí, že jste se zbavila nehodného nápadníka, muselo velmi brzy zmírnit vaše zklamání.“

V očích se jí objevil zdráhavý úsměv. „Nedovedu si vůbec vysvětlit, mylorde, proč mě vaše vysoce rozumné poznámky rozčilují, ale je to tak! Uděláte dobře, když mě doprovodíte do vašeho slušného hostince dřív, než mě vyprovokujete k odpovědi zcela nevhodné vzhledem k našemu rozdílnému postavení!“

Usmál se. „Odpusťte, jestli jsem vás rozhněval, slečno Rochdaleová. Nedomnívám se však, že by vám výraz mého soucitu mohl být nějak užitečný, nebo dokonce přijatelný.“

Začala si natahovat rukavice. „Jaká smůla, že máte vždycky naprostou pravdu! Cítí se vaši přátelé ve vaší společnosti také tak dětinsky pošetilí?“

„Protože mám to štěstí, že jsem obdařen mnoha přáteli, domnívám se, že nikoliv,“ odpověděl vážně.

Zasmála se a vstala. V tom okamžiku se rozezněl zvonec, jako by za něj někdo velmi naléhavě zatahal. V úleku se podívala na Carlyona s ustrašenou otázkou v očích. On rovněž vstal a šel ke dveřím se slovy: „Nepochybně můj bratranec. Jistě ho nechcete potkat. Nebojte se! Nenechám ho přijít do této místnosti.“

„Vždyť je to přece jeho dům!“ odporovala pobaveně. „Snad mě nesní!“

„To není pravděpodobné. Ale bude asi opilý a já bych vás nechtěl vystavit ještě dalším nepříjemnostem.“

Sluha musel být blíže vchodu, než se domnívali, protože dřív než Carlyon došel ke dveřím, v hale se ozvaly hlasy abylo slyšet rychlé kroky. Vysoký štíhlý mladík vpadl do místnosti a zvolal s upřímným ulehčením: „Ach Nede, bohudíky, že jsi tu! Málem jsem jel domů, ale Hitchin mi v poslední chvíli řekl, že tě najdu v Highnoons. Jsem v pěkné bryndě! Nevím, co mám dělat, a myslel jsem, že bude nejlepší jít rovnou za tebou, i když moc nadšený nebudeš!“

První pohled na světlovlasého mladíka s opálenou svěží tváří a upřímnýma modrýma očima přesvědčil slečnu Rochdaleovou, že to rozhodně nemůže být Carlyonův zpustlý bratranec. Teprve když se podívala pozorněji, rozeznala u něho neurčitou podobnost s Carlyonem. Mladík byl silně rozrušený a zřejmě nemálo vyděšený. Po zkušenosti s Carlyonem, třebaže krátké, ji nepřekvapila odpověď, jíž zchladil zbrklá slova mladého muže: „Samozřejmě, že je to nejlepší. Ale nevěřím, že je nějaký důvod pro takovýhle rozruch, Nicky. Co se stalo?“

Jeho mladší bratr si zhluboka oddechl a široce se na něj usmál. „Ach Nede, ty vždycky dokážeš člověka přesvědčit, že nic není tak zoufalé, jak to vypadá! Jenomže tohle zoufalé je! Je mi to hrozně líto, ale zabil jsem Eustace Cheviota!“