Obsah

1. ČÁST

2. ČÁST

3. ČÁST

PODĚKOVÁNÍ

DODATEK

Srdce čarodějky

Genevieve Gornichec

Přeložila Anna Křivánková

Copyright ©2021 by Genevieve Gornichec

All Rights Reserved
Copyright ©2022 for the Czech translation by Anna Křivánková
Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8629-7

Věnováno Poppy

1. ČÁST

Kdysi dávno, když byli bohové mladí a Ásgard nový, přibyla tam z kraje světa čarodějka. Znala mnohá prastará kouzla, ale obzvláště dobře ovládala seid – čarovnou moc, jejímž prostřednictvím bylo možné opustit vlastní tělo a předpovídat budoucnost. To se náramně zamlouvalo Ódinovi, nejvyššímu z Ásů. Když se o jejích schopnostech doslechl, nabídl se, že jí výměnou za učení o seidu poskytne své vědomosti o runách.

Nejdříve si čarodějka nebyla jistá. Slyšela už o Ódinovi dost na to, aby byla obezřetná. Věděla však, že se o svá tajemství nedělí jen tak, což znamenalo, že pro něj její znalost seidu musí být velice cenná. A tak potlačila podezíravost, kterou k tomuto pochmurnému jednookému božstvu chovala, a přijala jeho nabídku.

Když společně procvičovali seid, čarodějka shledala, že ji cosi nutí pouštět se dál než kdy předtím, až se zlehka dotkla místa temnějšího než samotný počátek věků. To místo ji děsilo a tajemství, jež obsahovalo, byla veliká a strašlivá, a tak si netroufla proniknout dál – k Ódinově veliké nespokojenosti, protože vědomosti, po kterých toužil, byly schovány právě tam, a jemu se zdálo, že pouze ona se k nim dokáže dostat.

Ta čarodějka rovněž učila čarovat Vany, soupeře Ásů a zároveň jejich božské příbuzné, jejichž domovem na své cestě do Ásgardu procházela. Vanové nedokázali vymyslet lepší odměnu než zlato, jež mínili čarodějnici darovat za její služby, přestože ona sama o ně nijak zvlášť nestála.

Ovšem jakmile si Ódin uvědomil, že čarodějka cestuje mezi Ásgardem a Vanaheimem, spatřil v tom příležitost. Poštval Ásy proti čarodějnici a nazval ji Gullveigou, což značí „posedlá zlatem“. Probodali ji oštěpy a třikráte ji spálili, a ona se třikráte znovuzrodila – neboť byla velmi stará, velmi odolná a daleko mocnější, než se zdála. Pokaždé, když shořela, pokusil se ji Ódin donutit, aby vešla v ta temná místa a dozvěděla se tam to, co si tolik přál znát, a ona se mu pokaždé vzepřela. A když se Vanové doslechli, co Ásové čarodějce provedli, rozzuřili se a tak došlo k první válce v paměti vesmíru.

Když se Gullveig znovuzrodila potřetí, uprchla, avšak něco po ní zůstalo – její probodené srdce, z něhož na hranici stále ještě stoupal dým.

A tam je našel on.

Za nějaký čas ji vystopoval v tom nejhlubším, nejtemnějším lese na nejzazším okraji Jötunheimu, říše obrů, zapřisáhlých nepřátel Ásů. Ten les se jmenoval Železný les a zkroucené šedé stromy tam rostly tak hustě, že mezi nimi nevedla žádná skutečná cesta, a byly tak vysoké, že zcela zakrývaly slunce.

On se však do toho lesa vypravit nemusel, protože už na břehu řeky, jež oddělovala Železný les od zbytku Jötunheimu, čarodějku nalezl; upřeně hleděla přes vodu na hustý les a hory v pozadí. Seděla na hrubě tkané pokrývce, přes ramena měla přehozený tlustý plášť a kapuci staženou do čela. Slunce svítilo, ale ona seděla ve stínu s rukama v klíně a opírala se o kmen stromu.

Nějakou dobu ji sledoval, přešlapoval a drbal se na nose, naslouchal malebnému zurčení řeky a zpěvu ptáků. Potom se k ní vydal loudavým krokem a s rukama sepjatýma za zády. Viděl jen spodní část její tváře, ale seznal, že její pleť vypadá růžová – jemná, hojící se, nová. Když se přiblížil, všiml si, že pokožka jejích rukou vypadá stejně. Zdálo se, že pokojně odpočívá. Na jednu stranu ji nechtěl rušit.

Jenže na druhou stranu, představa klidu mu vždycky připadala dost nudná.

„Jak dlouho tam ještě hodláš stát?“ pronesla chraplavě. Znělo to, jako kdyby nic nepila už celé věky a ještě kousek. Usoudil, že se to dalo čekat, když musela třikrát za sebou vdechovat kouř z vlastní hranice.

„Není tě zrovna snadné najít,“ odvětil. Popravdě, netušil, jak postupovat dál. Přišel jí vrátit to, co zanechala v Ódinově síni – a také kvůli něčemu dalšímu, ovšem čemu, to přesně nevěděl.

Toho dne, kdy přišel s jejím srdcem v torně na zádech, jej do Železného lesa prostě cosi táhlo. A cítil, že ať ho táhne tou cestou cokoliv, je to důležité, zvláštní, zajímavé – a on tak snadno podléhal nudě.

Tak tu teď stál, nadšený tím, že se možná dočká nějakého vzrušení, a doufal, že ho čarodějka nezklame.

Napřed mu neodpověděla a raději si toho podivného muže, který ji oslovil, pečlivě prohlédla.

Slunce mu svítilo za zády, takže nedokázala přesně rozeznat, jaké má rysy – viděla jen temně zelený cestovní plášť a kapuci, hnědé kalhoty, hnědé kožené boty a obrys rozcuchaných vlasů.

„Vážně obdivuju tvou práci,“ pravil konverzačním tónem. „Však víš – to, jak zaséváš chaos, kamkoliv přijdeš. A jak se mocné bytosti perou o tvé schopnosti. Opravdu to na mě dělá dojem.“

Uplynula chvíle, než konečně řekla: „To jsem neměla v úmyslu.“

„A co jsi tedy měla v úmyslu?“

Neodpověděla.

„Inu, jestli se do toho hodláš pustit znovu,“ pokračoval, „hrozně rád bych to viděl a možná se i zúčastnil, tedy jen pokud nebude hrozit, že mě chytí. Ale dopředu ti říkám, že ti za žádnou cenu neslíbím nic, z čeho bych se pak nemohl vykroutit. Obvykle to takhle narovinu neříkám, takže si toho važ. Dávám ti vědět, protože jsem tvůj přítel.“

„Přítel?“ To slovo jí bylo cizí.

„Ano. Právě jsem se rozhodl.“ Naklonil hlavu ke straně. „Jsem tvůj první přítel? To se ti tedy povedl skvělý kousek.“

Jeho otázku přešla. „To mi od tebe připadá jako poněkud jednostranné rozhodnutí.“

„Inu, vidím, že nejsi zrovna obklopena hloučkem ctitelů.“ Pozorně si ji prohlížel. „Připadáš mi jako pouhopouhá bezbranná čarodějnice odněkud z lesa – už dávno jsem neslyšel nikoho mluvit tak, jako mluvíš ty. Překvapuje mě, že Ásové tomu tvému přízvuku vůbec rozumějí. Kdo jsi? Odkud jsi přišla?“

„Nevím,“ odvětila po chvilce. Natočila hlavu tak, aby na něj viděla, ale aby on neměl příliš dobrý výhled na ni. „Mohla bych se tě zeptat na totéž a ty bys zřejmě taky nevěděl, jak odpovědět.“

„Ale, vážně?“ Přidřepl a zahleděl se na ni. Teď už viděla, že má bledou, hranatou tvář a ostrý pršáček, který mu dodával uličnického vzezření, a po ramena dlouhé tmavě plavé vlasy, něco mezi vlnitými a kudrnami. Oči měl zelené jako tráva a úsměv rozpustilý.

Přikývla v odpověď.

Úsměv mu maličko povadl. „A jak to můžeš vědět?“

„Vím různé věci,“ odvětila. „Možná se ti to už doneslo.“

„Možná už se mi doneslo, že právě kvůli těm svým vědomostem tě probodli a zapálili, a to několikrát. Třeba bys odteď měla jen hrát hloupou.“

„Jenže to mě nebaví,“ odpověděla jen napůl žertem a rukou instinktivně zabloudila ke svisle se táhnoucí ráně mezi ňadry – tam, odkud jí vyřízli srdce.

„Tak se mi to líbí!“

Zasmál se a prohrábl obsah torny. Vzápětí vytáhl plátěný raneček a podal jí ho.

Čarodějka si jej vzala – a ihned v dlaních ucítila rytmické pulzování.

„Tvé srdce,“ vysvětlil. „Z nějakého důvodu jsem se ho chystal sníst, ale potom jsem se rozhodl, že bys ho měla dostat zpátky.“

„Sníst?“ zašklebila se odporem. „Proč?“

Pokrčil rameny. „Nevím. Abych viděl, co se stane.“

„Snědl bys srdce čarodějky, a to by tvému zdraví docela jistě neprospělo,“ pravila suše a zamračeně přitom rozvazovala uzlík. „Zdá se, že se po tom popálení celkem uzdravilo. Ale...“

„Ale je v něm pořád ještě díra,“ dokončil za ni. „Probodli tě. Možná se zahojí docela, když ho vrátíme tam, kam patří. Udělej to hned – nebudu se dívat.“

„To může počkat.“ Znovu látku smotala a pohlédla na něj. „Děkuji ti.“

„Nemáš zač.“ Posadil se, natáhl jednu nohu před sebe a o koleno té druhé se opřel loktem. „Chápu to tak, že teď už si Gullveig neříkáš. Jak se teď tedy jmenuješ?“

„Nejsem si jistá.“

Pokradmu hleděla, jak utrhl stéblo trávy, vložil si je do úst a nechal je ledabyle viset ze rtů, a všimla si shluku pih táhnoucích se mu přes nos a tváře, a také jak mu slunce v zádech barví aureolu kudrn do divoce oranžové.

Stále ještě si nebyla jistá, co si o něm má myslet. Bylo těžké určit, co všechno mu může prozradit.

„Copak ty neznáš své vlastní jméno?“ zeptal se a povytáhl obočí.

Pokrčila rameny. „Napadlo mě, že bych ráda cestovala, a v tom případě mi vymyslí jméno podle toho, jak a kam se vydám.“ Pohlédla přes řeku na hustý porost Železného lesa. „Ovšem můžu se pořád ještě rozhodnout, že si tu chvíli odpočinu.“

„A jak si tedy hodláš říkat ty, jestliže zůstaneš?“

Chvíli to zvažovala a pak řekla: „Angrboda.“

Pokrčil nos a stéblo trávy pokleslo. „Cože? Zvěstovatelka žalu? To je divné jméno. Kdo by se s tebou chtěl přátelit, jestli hodláš akorát zvěstovat žal?“

„To ty ses rozhodl, že se budeme přátelit,“ odvětila. „A navíc ten žal nebudu zvěstovat tobě.“

„Všechny čarodějky se dělají tak tajemnými jako ty?“

„Vůbec nevím, jestli jsem kdy jiné čarodějky vůbec potkala, i když myslím, že kdysi hodně dávno jich tady v těch lesích pár žilo.“ Znovu pohlédla k protějšímu břehu řeky a téměř se zbožnou úctou ztišila hlas. „Říká se, že jedna z nich porodila vlky, kteří pronásledovali slunce a měsíc, a potom vychovala ještě mnoho dalších.“

„Jistě. Jako dítě jsem ty historky slýchal. Stařena a její vlčí děti.“

„Ty jsi tyhle příběhy v Ásgardu slyšel?“

„Já přece nejsem z Ásgardu. A vůbec, ty historky tu znají všichni.“

„Ty jsi obr,“ pronesla. Sice jen hádala, ale přesto to neznělo jako otázka. „Obr“ ovšem bylo mylné označení, pouhé jméno, nikoliv popis skutečnosti, protože obři často nebývali větší než průměrný člověk. A přestože se její návštěvník zcela nepochybně oblékal jako jeden z Ásů, občas neexistoval žádný fyzický rys, který by pomohl odlišit boha od obra.

Jenže tenhle muž cestoval sám a bez přestrojení... Bylo na něm cosi divokého a v očích měl něco, co připomínalo hluboké lesy a noci na vrcholku léta. Něco divokého, nespoutaného.

On přece jistě není bůh, či ano?

Pokrčil nad její dedukcí rameny. „Tak trochu. A vůbec, je tu teď nějak prázdno... bez těch vlků a jejich čarodějné matky...“

„To jistě.“ Znovu se zahleděla přes řeku a v prázdné hrudi ji bolestivě bodlo. „Ale možná jsem to byla já. Možná jsem byla jejich matka.“

„Ovšem nepamatuješ si to?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

Zavládlo mezi nimi ticho. Poposedl. Vycítila, že se mu nelíbí, když hovor ustane. Působil na ni jako někdo, kdo se rád poslouchá.

„Inu,“ řekl nakonec, „rád bych, abys věděla, že jsem sám sobě přikázal nevšímat si těch tvých skličujících proroctví, a hodlám dělat, cokoliv se mi zlíbí.“

„Proroctví si nemůžeš jen tak nevšímat.“

„Můžeš, když se dostatečně snažíš.“

„Nejsem si jistá, zda to takhle funguje.“

„Hm.“ Založil si ruce za hlavou, opřel se o strom a nadutě pronesl: „Tak možná jen nejsi tak chytrá jako já.“

Pobaveně k němu zabloudila očima. „A jak tedy říkají tobě, ó velký šibale?“

„Povím ti to, když mi ukážeš svou tvář.“

„Ukážu ti svou tvář, když mi slíbíš, že se zděšeně neodtáhneš.“

„Řekl jsem, že ti sdělím své jméno. Víc slíbit nemohu. Ale věř mi, mám silný žaludek – přece jen jsem se chystal sníst tvoje srdce.“

„Moje srdce není zdaleka tak nechutné, to ti můžu zaručit.“

Nicméně si stáhla kapuci a odhalila modrozelené oči s těžkými víčky a hnědé strniště spálených vlasů. Gullveig mívala oči i vlasy jiné barvy, ale Angrboda usoudila, že by měla to jméno a vše s ním spojené nechat být a už nikdy se o tom nezmiňovat.

Tohle byla nová fáze jejího bytí. Odteď si svoje čáry nechá pěkně pro sebe, mnohokrát díky. Už žádný seid, žádná proroctví, žádné další potíže. Těch si užila na několik životů dopředu.

„A já si myslel, že se pod tou kapucí schovává nějaký ohavný skřet.“ Pozvedl ruce a ohnul je, aby naznačil drápy. „Skřetyně Angrboda, tak ohavná, že muži s hrůzou utíkají při pohledu na její tvář.“

Obrátila oči k nebi. „A jak se tedy jmenuješ? Nebo hodláš porušit slib?“

„Nic takového nehodlám. Svému slovu dostojím, Angrbodo. Jsem přece pokrevní bratr samotného Ódina,“ pravil povýšeně a položil si ruku na hruď.

Aha, tak takhle je to, pomyslela si. Nevzpomínala si, že by během jejího pobytu v Ásgardu Ódin přijal nějakého obra za pokrevního bratra. Ovšem mohlo se to stát už před několika stoletími – přece jen si z doby strávené v Ásgardu pamatovala jen velmi málo a z toho, co bylo předtím, už nevěděla téměř nic. Možná ten její podivný návštěvník prostě jen nebyl přítomen v síni, kde ji upalovali.

Anebo možná byl a sledoval to. Uchváceně. Jako všichni ostatní.

„A nedokážu uvěřit,“ pokračoval, „že jsi byla schopná pošpinit mé dobré jméno naznačováním, že snad beru přísahu na lehkou váhu.“

„To bych to tvoje jméno napřed musela znát, abych ho mohla pošpinit, ne?“

„Špiníš představu mého dobrého jména.“

„Představu tvého jména jako takového, anebo představu, že je to dobré jméno?“

Několikrát zamrkal a bezhlesně vyslovil ach.

„Když mi neřekneš, jak se jmenuješ, tak ti nějaké jméno vymyslím.“

„Ó, to je náramně zajímavé.“ Objal si kolena pažemi jako nadšené dítě. „Jak mi hodláš říkat?“

„Nebude se ti to líbit, tím si můžeš být jist. Budu ti říkat tím nejhorším jménem, jaké pro tebe dokážu vymyslet, a použiju své čáry, aby ti tak říkali i všichni ostatní.“

„Čarodějné čáry máry? Ach, to mě tolik děsí.“

„Nenuť mě, abych ti dávala sníst tohle,“ pronesla Angrboda varovně a pozvedla své srdce zabalené v plátně.

„Hmm, možná jsem to měl udělat hned.“ Narovnal se a s hranou dravostí po ní zašilhal. „Třeba tak získám tvou moc. Vrať mi ho.“ Sáhl po srdci, ale odtáhla je a svým nejstrašlivějším hlasem pravila: „Anebo by se stalo něco mnohem, mnohem horšího.“

„Jak to víš?“

„Nevím. Jen to říkám.“

„Inu, po tom, co se stalo, ti zřejmě nemůžu vyčítat, že si ho chceš chvíli nechat.“

„Rozhodně se s ním nějakou chvíli nerozloučím, to vím jistě.“ Položila si srdce zpět do klína a sklopila k němu oči. Už nikdy.

Uběhla chvíle. Když k němu znovu zvedla oči, viděla, že se na ni křivě usmívá. Váhavě úsměv opětovala – netušila, jak teď její úsměv působí, zda bizarně či odpudivě nebo prostě jen děsivě.

Avšak on se jen usmál ještě více zeširoka a nedal na sobě ani v nejmenším znát, co si myslí.

„Mé jméno,“ pronesl, „zní Loki Laufeyjarson.“

„Ty používáš matčino jméno namísto otcova?“ zeptala se, poněvadž Laufey bylo ženské jméno.

„Ano. A vážně nedokážu uvěřit, že mě neznáš, když jsi v Ásgardu strávila takovou dobu. Bohové jsou tak strašně vážní a někdy je s nimi hrozná nuda, takže se bavím tím, že udržuju věci v pohybu – většinou na úkor jiných, ale to je jedno. Koneckonců jsem široko daleko ta nejvtipnější osoba a s tím nic nenadělají.“

„A taky nejskromnější, o tom není pochyb,“ podotkla Angrboda s vážnou tváří.

Loki se na ni na okamžik zahleděl, jako by se snažil rozpoznat, zda si dělá legraci. Když nezměnila výraz, jeho suchý úsměv se rozšířil v úšklebek plný uznání.

„Víš, Angrbodo,“ pravil, „já si vážně myslím, že z nás budou nejlepší přátelé.“

Angrboda se usadila na vzdálené východní straně Železného lesa, kde se stromy vratce vinuly ke strmým horám na hranicích s Jötunheimem. Poblíž úpatí jedné z těchto hor narazila na mýtinku, kde nalezla vystouplou vrstvu kamene; mířila k jeskyni dost velké na to, aby se v ní mohla postavit. Když vešla, uvědomila si, že ve skále nad ní je vyhloubená díra, pod kterou se nacházejí zbytky krbu.

Všechno to bylo děsivě povědomé. Jako kdyby to tady na ni čekalo.

Pomocí kamenů, které našla v lese, přestavěla krb na podlouhlé ohniště. Samotná jeskyně byla stejně velká jako kterákoliv skromnější jötunheimská síň – dost na to, aby se dovnitř vešel nábytek, a vzadu, kde se strop svažoval, byla spousta místa na spižírnu.

Ve dne osvětloval jeskyni sluneční svit pronikající dovnitř ústím. V noci udržovala Angrboda oheň a prosvěcovala jím naprostou temnotu svého nového domova.

„Jeskyně?“ zamrkal Loki, když jej poprvé zavedla dovnitř. „Proč si nepostavíš síň?“

„Schovávám se. Síň by byla příliš nápadná.“

Na to Loki jen pokrčil rameny. Všimla si, že nijak nekomentoval, před kým se schovává – přestože byl jedním z nich. Věděla, že se měla začít obávat, už od chvíle, kdy odhalil své spojení s Ódinem, ale něco jí říkalo, že není, kým se zdá, a právě tenhle instinkt jí po každém jeho odchodu zabránil utéct a najít si jinou jeskyni.

Od toho prvního dne jej čas od času vídala, kdykoliv zavítal do Železného lesa. Měl přirozené nadání měnit podobu, jak brzy zjistila, a když se proměnil v ptáka, netrvala mu cesta z Ásgardu do Železného lesa příliš dlouho. Nestavoval se jen proto, aby si s ní zažertoval. Někdy zůstal přes noc či dvě, a legračně chrápal, leže tváří dolů na podlaze se smotaným pláštěm pod hlavou namísto polštáře.

Ona sama téměř nespala.

Netušila, kolik času uplynulo od chvíle, kdy se setkali u řeky, ale popelavě hnědé vlasy teď měla dlouhé, rovné a jemné. Často si je splétala do tenkého copu, který si přehazovala přes rameno, anebo si je smotala do volného uzlu na zátylku. Bledá pokožka příznačná pro někoho, kdo přebývá v jeskyni, se rychle uzdravila z popálenin, takže teď vypadala daleko mladší, ale temných kruhů pod očima se nezbavila.

Srdce si vrátila, kam patřilo, a to tak, že opustila své tělo natolik, aby utlumila bolest, ale zároveň aby s ním zůstala natolik spojená, aby mohla používat ruce. Otevřela ránu v místech, kde ji probodli a kde jí mezi ňadry zůstala vystouplá svislá jizva.

Pořád však měla dojem, že jí něco schází. Jako kdyby se ta rána v srdci zcela nezahojila.

Jinak se jí ale vedlo dobře. Z řeky, na jejímž břehu potkala Lokiho, se vydělil potůček, který se vinul poblíž její jeskyně, takže jí nevadilo chodit sem tam pro vodu, aby si mohla vyprat tu trochu prádla, co měla. Podařilo se jí také nashromáždit chudou hromádku kůží, na kterých spala, ale ne dost jídla. Zvířat bylo v Železném lese pomálu.

Jednoho dne zašla zkontrolovat pasti, které nakladla mezi stromy, a když viděla, že se do nich nic nechytilo, zabloudila k potoku, aby si nalovila nějaké ryby. Seděla na břehu celé hodiny, nudila se, div jí hlava neupadla, a stejně se do návnady na vlasci pranic nezakouslo.

Málem usnula, opřená zády o strom, když jí kolem hlavy prolétl šíp a zarazil se do kůry stromu jen kousíček od její tváře.

Chvíli ohromením strnula, ale nakonec se vytřeštěnýma očima rozhlédla a zapátrala po pachateli.

Zpoza stromů podél břehu se vynořila obryně – žena široká v ramenou a oblečená do krátké vlněné haleny a kalhot, s lukem v rukou, tlumokem přes rameno a prázdným toulcem na boku. Na opasku se jí houpalo několik tučných králíků.

„Ty nejsi králík,“ pravila. Zdála se trochu zklamaná.

„Málem jsi mě zabila,“ odvětila zuřivě mrkající Angrboda.

„Co tady vůbec pohledáváš? To nevíš, že tohle místo je mrtvé?“ Sice se nezdála starší než Angrboda, ale přesto na ni hleděla s pohrdáním, jako by prastará čarodějka byla jen pouhým nezvedeným děckem.

Angrbodě se to nelíbilo a tak jí upřený pohled mlčky opětovala.

Žena si ji ještě chvíli měřila a pak pronesla: „Co kdybys vyškubla můj šíp z toho stromu a dala si se mnou něco na zub? To je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat, když jsem tě div nezastřelila.“

„Už se mi staly horší věci,“ odvětila Angrboda a odhodila svůj provizorní rybářský prut. Potůček byl ještě mělčí, než bylo na dané roční období obvyklé, a tak stačilo přeskočit z kamene na kámen a ocitla se na druhém břehu.

Zatímco pak Angrboda rozdělávala oheň, obryně zručně stáhla dva králíky a představila se jako Skadi, dcera Tjaziho, a s pýchou dodala, že je v Jötunheimu známá jako Lovkyně, jelikož vyniká v lukostřelbě a kladení pastí. Svým způsobem byla pohledná, ruce měla silné a šikovné, a zpod kožešinové kapuce jí vykukovaly dva tlusté světlé copy. Oči měla ledově modré.

Když se Angrboda představila, Skadi pouze přikývla a ve tváři se jí promítl jen lehký náznak zmatku nad tím zvláštním jménem.

„Ty bydlíš někde tady poblíž?“ zeptala se Angrboda, když se Skadi pustila do vaření králičího masa v železném kotlíku, který vytáhla z tlumoku.

Skadi zavrtěla hlavou. „Žiju tady v horách, ale mnohem dál na sever a do vnitrozemí. Odkud jsi ty? Stěží rozumím tvému přízvuku.“

„Jsem velmi stará,“ pravila Angrboda popravdě. „Starší, než vypadám. Jestliže jsi z hor, kde máš lyže?“

„Zatím tu nesněží, tak jsem je cestou musela zout.“

„Co tě sem tedy přivádí? Tady v lese žije jen nízká zvěř a navíc je jí pomálu. V horách máš jistě lepší loviště.“

Skadi zamíchala nožem obsah kotlíku a zašklebila se přes oheň na Angrbodu.

„To kvůli jednomu příběhu, který si tady v Jötunheimu vyprávíme. Prý tu někde žije čarodějka, která je matkou vlčí rasy. Je to jedna z prastarých obryň tohoto lesa – prý tady v Železném lese kdysi dávno žily všechny. Občas sem zajdu, když jsem na lovu, ale nikdy jsem tu nikoho nenašla. Dnes jsem si ale všimla, že od úpatí stoupá kouř, a tak jsem neodolala a přišla se podívat. Ale to jsi nejspíš byla jen ty, co?“

„Ano, byla.“ Angrboda se odmlčela, aby si pečlivě rozmyslela a zvolila svá další slova. „Jsem sice čarodějka, ale jistě ne ta, po které pátráš.“

„Čarodějka,“ opakovala Skadi. „Jaká čarodějka?“

Angrboda pokrčila rameny.

„Co umíš?“

„Nic moc, řekla bych,“ přemítala Angrboda. „Ani doma nemám nábytek.“ Neměla ani hrnec, ve kterém by si uvařila polévku. Sice byla čarodějnice, ale řemeslo neovládala a nedokázala si tak opatřit nástroje a nábytek, které potřebovala, aby si v tomhle novém životě mohla dopřát trochu pohodlí.

Skadi se odmlčela a upřeně se na ni zahleděla – částečně podezíravě, částečně jako by se jí měla v úmyslu zeptat, zda není padlá na hlavu. Tvářila se stejně jako Loki, když poprvé spatřil Angrbodin nový příbytek. Angrboda její pohled nehnutě opětovala a přitáhla si plášť blíž k tělu. Stmívalo se.

„Hm,“ pravila Skadi konečně a vrátila se k míchání jídla s výrazem, který naznačoval, že na nějaké míchání jídla vůbec nemyslí. „Jestli si říkáš čarodějka, tak přece musíš umět aspoň něco. Některé z čarodějek, o kterých jsem slyšela, ovládají seid. Třeba Freya. Umíš to?“

„Ty znáš Freyu?“ otázala se Angrboda ostražitě.

„Slyšela jsem o ní. Když se zabýváš obchodem, doslechneš se o ledasčem. Víš o válce? Té mezi Ásy a Vany,“ napověděla, protože si Angrbodin nepřítomný výraz vyložila jako projev zmatku.

Angrboda přikývla. Během jedné ze svých návštěv jí Loki pověděl, co se stalo po jejím útěku z Ásgardu.

„Vím o ní,“ potvrdila. „Ale ne dopodrobna. Vlastně jsem slyšela, že k žádné válce nedošlo, jen k jejímu vyhlášení a potom k uzavření příměří. Ale jak to příměří vlastně uzavřeli?“

„Vyměnili si rukojmí,“ vysvětlila Skadi. „Njörda z Vanů a jeho syna a dceru, Freye a Freyu, výměnou za dva muže z Ásů. Jedním z nich byl Mími.“

Angrboda prudce povytáhla obočí – další známé jméno. „Mími? Ódinův nejcennější rádce? Tihle vanovští rukojmí jsou jistě důležití, když Ódin souhlasil s takovou ztrátou.“

„Jen se neboj,“ odvětila Skadi temně. „Ásové málokdy hrají spravedlivě. Ódin ho nakonec dostal zpátky – nebo aspoň jeho hlavu...“

Angrboda se otřásla. „Ale proč s nimi vůbec takový obchod uzavíral... a co ti Vanové? Co je na nich tak zvláštního?“

„Njörd je jen nějaký mořský bůh, ale jeho dcera Freya je prý nejkrásnější ze všech žen, a slyšela jsem, že Ódina osobně naučila seid.“

„Skutečně?“ Dobrá. Jen ať to říkají, pomyslela si Angrboda. Brzy už si nikdo nevzpomene na čarodějku, kterou natřikrát upálili, a já budu mít pokoj.

„Ano,“ pokračovala Skadi, „a Freya teď žije mezi Ásy. Slyšela jsem, že má svou vlastní síň a tak dále.“

Angrboda poposedla a přitáhla si plášť ještě pevněji.

Freya – před válkou mladá žena – byla první ve Vanaheimu, kdo Gullveig prosil, aby ji naučila seid, a ona si ji pamatovala jen proto, že byla ohromně krásná a zároveň úžasně přesvědčivá. Její a Ódinovu tvář si jako jediné jasně pamatovala z dob, kdy bývala Gullveig.

„Umíš to, co umí Freya?“ tázala se Skadi.

„Ano a ne,“ odvětila Angrboda pomalu a doufala, že se jí podaří zavést hovor dál od seidu. „Ale mám pár dalších užitečných schopností.“

Zdálo se, že o tom Skadi přemýšlí. Nalila dušenou směs do nevelké dřevěné misky, kterou měla s sebou, podala ji Angrbodě a sama se pustila do jídla rovnou z kotlíku.

„Snažím se vymyslet, jak ti pomoct,“ navázala. „Protože to hodlám udělat. Jenže jsem obchodnice. Tohle je obchodní záležitost a podstata obchodu spočívá v tom, že vyměníš něco za něco. Tak co umíš?“

Angrboda se zamyslela. Ovládá seid, ale co ještě? Nevzpomínala si na mnoho věcí z dřívějška... kromě svých kouzel. Ta byla její součástí stejně jako její duše, vybavovala si je stejně jasně jako snídani, kterou snědla toho rána.

„Umím vařit lektvary,“ odpověděla, „ačkoliv momentálně nemám přístup k ingrediencím.“ Pokynula hlavou k hustému, holému stromoví okolo. „Nemám tu moc s čím pracovat.“

Skadi se zašklebila. „Jedna z mých příbuzných má skvělou zahradu. Mohla bych jí prodat úlovek a získat jakékoliv rostliny, které potřebuješ. A pak bych ti je mohla dát výměnou za lektvary, které bych pak mohla vyměnit na trhu za cokoliv jiného, co budeš potřebovat... samozřejmě za procenta ze zisku.“

„Samozřejmě,“ potvrdila jí Angrboda, vděčná, že Skadi něco takového vůbec napadlo. „Koneckonců odvedeš většinu práce. Můžeš si z těch obchodů vzít, cokoliv budeš chtít – já mnoho nepotřebuju.“ Odmlčela se. „Ačkoliv by mě zajímalo, co z toho všeho budeš mít. Jsem tu přece jen hodně daleko od obchodních stezek. Či vlastně od jakýchkoliv stezek.“

Skadi pokrčila rameny.

„V tom se nemýlíš. Ale všechno to záleží na tom, jestli ty tvoje lektvary k něčemu budou. Pokud ano, můžu za ně hodně utržit, takže se mi to cestování vyplatí. Co vlastně dokážeš vyrobit?“

„Třeba hojivé masti, a taky amulety, které léčí nemoci,“ a Angrboda usrkla dušené směsi – náramně jí chutnala, především proto, že vlastně už dost dlouho přežívala na stravě složené z vychrtlých králíků, které si pražila na klacíku v ohništi. „A taky lektvary, které zahánějí hlad – ty se v zimě obzvlášť hodí.“

To na Skadi udělalo dojem. „Za ty dostaneme dobrou cenu. Tedy pokud budou fungovat.“

„Věř mi,“ pravila Angrboda s náznakem úsměvu. „Budou určitě.“

Ukázalo se, že Angrboda měla pravdu. Skadi prodávala její lektvary po Jötunheimu a dostala za ně výměnou tolik, že často přicházívala do Angrbodiny jeskyně obtížena věcmi do domácnosti – noži, lžícemi, lněným plátnem, vlněnými oděvy, hrncem na vaření či sekerou na sekání dřeva – a zvěřinou, kterou buďto sama ulovila, nebo ji dostala výměnou na trhu. Smluvily se, že Skadi přinese Angrbodě velké dřevěné krabice plné hliněných nádobek s pokličkami, obalených ze všech stran nespředenou vlnou, aby se při přepravě nerozbily. Angrboda nádobky naplnila svými lektvary a předala je opět Skadi, která jí výměnou za ně dala novou krabici plnou prázdných nádobek.

Některé z věcí, které jí Skadi přinášela, přivedly čarodějku k domněnce, že její lektvary cestují daleko za hranice Jötunheimu.

Skadi zmínila, že má několik známých, kteří obchodují s trpaslíky v Nidavelliru a temnými álfy v Svartálfheimu, a dokonce i s lidmi v Midgardu. Výrobky z Midgardu zahrnovaly například velejemné tkaniny, o jakých Angrboda dosud nikdy ani neslyšela.

„Tomuhle se říká hedvábí,“ poučila ji Skadi, když dorazila s kusem obzvlášť překrásné lesklé látky. „Lidé na svých dlouhých lodích překračují po cestě za obchody širé oceány. Tahle látka přicestovala z velké dálky.“

„Na takovou parádu mě moc neužije,“ Angrboda s úžasem přejela prsty po hladkém povrchu hedvábí. Nakonec jej se Skadi vyměnila za něco daleko drahocennějšího – nádobku plnou toho nejlepšího medu, jaký kdy ochutnala, a který schraňovala a střežila jako drak.

Kromě toho, že Angrbodu naučila, jak pořádně nastražit past na čerstvou zvěřinu, začala Skadi nakonec z hor svážet na saních polena a nechávala je před jeskyní. Když jich nashromáždila pěknou velkou hromadu, prohlásila, že z něj budou vyrábět nábytek.

„Nevím, jak se vyrábí nábytek,“ namítla Angrboda chabě. Jsem si jistá, že bych přišla na to, jak něco sesmolit pomocí kouzel, ovšem nebylo by to pěkné.

„Ukážu ti to. Mám nářadí,“ pravila Skadi a vytáhla je z tlumoku. „Věř mi, my horalky umíme všechno.“

A tak jí Skadi vyrobila stůl a dvě lavice a také rám postele, kterou pak postavily ke zdi a vystlaly přikrývkami a kožešinami. Dospod přišla matrace, kterou vyrobily tak, že Angrboda sešila dohromady dva pásy látky a pak je vycpaly slámou. Skadi také vyrobila stolek a brzy poté skříňku na lektvary, ale nejlepším výtvorem Lovkyně byl ten poslední – bytelná židle, kterou postavila poblíž ohně. Angrboda na ni vyřezala vzory a spirály a vystlala sedák kožešinou, aby se na něm sedělo pohodlněji.

Skadi jí také přinesla dost svíček na to, aby ozářily její tmavou jeskyni, a obzvláště pracovní stůl, který byl umístěn u stěny jeskyně tak, aby Angrboda při práci stála zády k ústřednímu ohništi. Svíčky dorazily právě včas, protože dlouhá temná zima už byla na spadnutí. Angrboda většinou trávila zimu schoulená vzadu v jeskyni a přežívala na jednom ze svých lektvarů proti hladu, který jakžtakž uvařila z bylin rostoucích v Železném lese. Tyhle lektvary fungovaly dostatečně, ovšem na chuti se dalo hodně vylepšit, protože nikdy nesehnala ty nejvhodnější přísady.

Teď však měla Skadi, která jí opatřovala rostliny, s jejichž pomocí chutnaly lektvary dobře, a vlastně už ty proti hladu vůbec nepotřebovala. Díky Skadi měla zásobu sušeného masa a také několik koz, které jí dávaly mléko. Kozy dorazily vykrmené, a za to byla Angrboda vděčná, protože v horách a lesích na okraji světa bylo jen málo zeleně ke spásání.

Možná to letos bude jiné, doufala Angrboda. Každá větvička v Železném lese působí o něco zeleněji. Ale možná si to jen představuju.

Loki ji stále chodíval otravovat, kdykoliv se mu zachtělo. Nevadilo jí to, protože ji jeho společnost bavila, ačkoliv někdy na ni byl trochu moc. Klid a ticho byly jedinými společníky, na které se mohla spolehnout. Loki nestál ani o klid, ani o ticho, ovšem na druhou stranu – sám nebyl příliš spolehlivý a jedna z jeho oblíbených kratochvil spočívala v tom, že si stěžoval, jak nezajímavá osoba se z Angrbody stala od chvíle, co zanechala Gullveig minulosti.

Přece jen ho však poněkud zaskočilo, když jednoho dne vtrhl k ní do jeskyně a shledal, že je zcela vybavena nábytkem, a Angrboda si užívala překvapení, jež se mu zračilo ve tváři, když se rozhlížel.

„Přišel jsi právě včas na večeři,“ pravila a zamíchala dušené maso v hrnci nad ohništěm.

„Ty teď máš dokonce i stůl? Nějak se nám zmáháš, co?“ vyhrkl. „Kde jsi všechny ty věci vůbec vzala? Vždyť ty máš dokonce i dveře! Myslel jsem, že si je v životě nepořídíš.“

Angrboda pokrčila rameny. Nechtěla, aby vchod do jeskyně – která vypadala spíš jako hromada mechem porostlých kamenů trčící z úpatí hory a odkud stoupal kouř neviděnou dírou, jež plnila roli komína – označovalo cokoliv příliš nápadného, ale usoudila, že nějaké dveře přece jen potřeba budou, a tak Skadi stloukla pár kusů dřeva a vyrobila desku, která teď zakrývala ústí jeskyně.

Angrboda se pokusila nenechat se rozhodit skutečností, že když ústí kvůli výrobě dveří měřily, našly v něm už prastaré železné panty.

Skadi to podle všeho rozrušilo, ale neřekla nic, pouze nahlas shledala, že se stále ještě dají využít, a potom k nim novou desku připevnila.

„Obchodovala jsem,“ vysvětlila Angrboda suše Lokimu. „Lektvary za věci. Celkem to vynáší.“

„S kým jsi obchodovala?“ povytáhl obočí. „Neříkej, že už máš i přátele. Udělalas na mě dojem.“

„Bodejť.“

„A jak se tu máš?“ Loki šťouchl do králíka visícího ze stropu. „Je tu nuda? Dřeš se?“

„Víceméně.“

„Vidím, že už máš i zahradu,“ ušklíbl se.

„Pracuju na tom,“ odvětila s úsměvem a přešla jeho pohrdání. Skadi jí o něco dříve téhož roku přinesla nějaká semínka, zahradnické nářadí a dokonce i prostý slaměný klobouk s širokou krempou, a Angrboda se dala do práce. Také byla na svou zahrádku dost pyšná, pěstovala jen tolik kořenové zeleniny, zelí a bylinek, kolik sama snědla.

„To je tak nádherně domácké,“ podotkl Loki suše. „Co vaříš?“

„Dušeného králíka.“

„Jíš taky někdy něco jiného než králíka?“

„Jestli o mého dušeného králíka nestojíš, můžeš jít.“

„Kdo by si byl pomyslel, že jsi kdysi bývala mocná čarodějka, která prováděla zajímavé věci.“

„Pořád jsem mocná čarodějka a ty bys na to raději neměl zapomínat.“ Naběračkou nalila dušenou směs do misek, jednu mu podala a společně usedli proti sobě na lavice k jejímu novému stolu. „Jak to jde s bohy?“

Žvanil a odmlčel se pouze tehdy, když si bral nové sousto. A Angrboda poslouchala a snažila se příliš nepřemýšlet o hořkosti, jež se mu vkrádala do hlasu, když vykládal své příběhy o Ásgardu.

Jedné deštivé noci krátce nato, když Angrboda seděla na své židli u ohně, se Loki objevil u ústí jeskyně, byl celý promáčený a potácel se. Zavřel za sebou dveře a držel se k ní přitom zády, shrbená ramena se mu třásla. Na hlavě měl kapuci. Neviděla mu do tváře.

„Loki?“ otázala se váhavě a vstala. „Co tě sem přivádí tak pozdě?“

Přišoural se k ní, posadil se na lavici a položil hlavu na stůl. Dýchal přerývaně, vlhce lapal po dechu a pěsti svíral tak pevně, až mu klouby zbělely.

Poděšená Angrboda obešla stůl, posadila se na lavici vedle něj a opatrně mu položila ruku na rameno.

Ucukl a malinko zvedl hlavu, takže se na stole ukázala loužička krve.

Angrboda zbledla a sáhla po něm, aby mu strhla kapuci, ale Loki složil hlavu na paže a odmítal se hnout.

„Co jsi vyváděl?“ zeptala se.

„Nic,“ odvětil a hlas mu zněl tlumeně a zvláštně. „Proč myslíš, že jsem něco prováděl?“

„Protože neustále něco provádíš. Za tu dobu, co se známe, jsem nabyla dojmu, že nedokážeš mlčet, ani kdyby ti to mělo zachránit život.“ Zamračila se ještě více při pohledu na krev, která mu nyní stékala na předloktí. „Co se stalo?“

„Nic.“

Znovu mu položila dlaň na rameno.

„Ukaž mi obličej.“

„Ne.“ Loki se narovnal. Obličej stále ještě schovával pod kapucí, ale Angrboda už viděla, že mu krev smáčela i předek haleny. „Nech mě na pokoji.“

„Kdybys ode mě chtěl tohle, tak bys sem v první řadě vůbec nechodil.“

„Neměl jsem kam jinam jít,“ odvětil velmi tiše.

Angrboda mu strhla kapuci a Loki odvrátil tvář. Cítila, jak se mu rameno pod její dlaní horečnatě chvěje, a tak přisedla blíž a řekla: „Nemůžu ti pomoct, když mi to neukážeš.“

Konečně se k ní otočil, aby viděla, odkud krvácí. Ústa měl na maděru, rty hrubě sešité k sobě tlustým motouzem a beze snahy o rovné stehy. Polovinu stehů už si vyrval a zakrvácený motouz volně visel na straně.

V Angrbodě se zatajil dech, když poprvé pohlédla na ta zranění a poté do Lokiho zelených očí, které byly podlité krví a skelné a bezmocně se na ni dívaly.

Už nic neřekla. Vytáhla nůž – dárek, který nedávno obdržela od Skadi, měl jemné ostří a střenku z paroží, a také pevné kožené pouzdro, které jí viselo u pasu – a odřízla mu visící motouz co nejblíže u tváře, a potom mu obratnými prsty začala jemně vytahovat stehy. Loki pod jejím dotykem ucukl a oči se mu zalily slzami, ale ani nehlesl. Když skončila, dala mu do ruky suchý hadřík, aby si jej přidržel u úst a zastavil krvácení, a řekla mu, že se hned vrátí. Zahleděl se skelným zrakem kamsi za ni a přikývl.

Déšť už trochu ustal. Angrboda přinesla z potoka dvě vědra vody, jedno vylila do kotle nad ohništěm a když začala voda vřít, namočila do ní útržek čisté látky a mlčky jím Lokimu osušila ústa.

Tentokrát se ani nezachvěl.

„Mám se zeptat, co ti provedli,“ začala obšírně, „anebo co jsi ty provedl jim, že sis zasloužil něco takového?“

„Provedl jsem neplechu a zase jsem ji napravil, jak mám ve zvyku. Ale mezitím jsem se prostě neovládl a musel si pustit pusu na špacír.“ Obrátil oči v sloup. „Jak bys sama řekla.“

Mdle se usmála a dál mu zlehka vysoušela rty. „To je mi tedy překvapení. A jakou neplechu že jsi to provedl?“

„Znáš Thórovu ženu Sif? Tak zatímco on popíjel s ostatními bohy, vklouzl jsem do jeho komnaty, kde Sif spala, a ostříhal jsem jí vlasy. Ani se přitom nehnula, ale ráno se její křik rozléhal po celém Ásgardu. A pak se zase rozléhal ten můj, protože mě Thór chytil a pohrozil, že mi zláme všechny kosti v těle, jestli to nenapravím.“

Angrboda zamrkala a pokynula mu, aby si přitiskl hadřík ke rtům.

„A proč jsi jí to vlastně provedl?“

„Spíš jsem si chtěl vystřelit z Thóra než z ní. Zbožňoval ty její vlasy.“ Loki pokrčil rameny, ale v hlasu mu kupodivu zaznělo roztrpčení, když dodal: „Myslel jsem, že to bude legrace.“

„O tvém smyslu pro humor mám určité pochybnosti,“ odvětila Angrboda suše. Přešla místnost, přistoupila ke své kredenci na lektvary, a hned začala vyrábět čerstvou hojivou mast. „A o dalších věcech také. Co se stalo dál?“

„Prohrál jsem sázku. Zašel jsem za trpaslíky, aby pro Sif vytvořili nové vlasy, a vyhádal jsem ještě další dvě věci. Pak jsem zašel za dalším párem trpaslíků a vsadil se s nimi, že nevytvoří tytéž věci stejně dobře jako ti předtím. Jenže bohům se nakonec ty jejich líbily víc. Kdybych nebyl tak nekonečně chytrý, byl bych přišel o hlavu.“

„Jak to?“

„Protože jsem se vsadil právě o tu hlavu. O krku nebyla řeč. Takže se nakonec spokojili s tím, že mi šídlem a motouzem sešili pusu.“

Angrboda pronesla nad hliněnou nádobkou rychlé zaklínadlo a pak úkosem pohlédla na Lokiho. „To je hloupá sázka a výsledek je ještě hloupější.“

„Ne tak docela. Ásové díky mně dostali náramně pěkné věci.“

„Jaké pěkné věci?“

„Tak Thór dostal kladivo s krátkým topůrkem – představ si pod tím, co chceš – a opravdické zlaté vlasy pro Sif. Ódin má oštěp, který nikdy nemine cíl, a kouzelný prsten, a Frey dostal zlatého divočáka a loď, kterou můžeš složit a nosit ji s sebou, a která vždycky chytí dobrý vítr.“

„To zní jako skvělé dárky. Můžeš ten hadřík odložit.“

„Ano, ale to Thórovi a Freyovi nezabránilo, aby mě drželi, zatímco mi ti trpaslíci sešívali pusu.“

Angrboda k němu přistoupila, smočila prst v hliněné nádobce a Loki se na ni zahleděl ostražitě jako dítě, kterému k večeři předložili něco neznámého. Když mu trochou té kašovité zelené hmoty z nádobky namazala ústa, zašklebil se na ni.

„Tohle prodáváš té své kamarádce Skadi? Za tohle dostává od lidí skutečné zboží?“

„Díky tomuhle se ti rána zahojí rychleji, než kdyby se hojila sama. Ale zůstanou ti jizvy. Budou horší na té straně, kde sis vyrval stehy jako zvíře. A tahle konkrétní mast je čerstvá a účinnější, protože jsem ji vyrobila pro tvá zranění, takže bude účinkovat rychleji než to, co dávám Skadi pro obyčejné zákazníky.“

„Hned se cítím mnohem líp.“

„To bys měl. Jsi v dobrých rukou, pokud to sama o sobě mohu říct.“

„Nesmíš být tak skromná.“

Zvedla oči ke stropu. „Snažím se. Velmi zřídka se mi to podaří.“

„Já věděl, že známost s čarodějkou se mi jednoho dne bude náramně hodit. Kdy si to můžu setřít z obličeje?“

„Až přestaneš krvácet.“ Angrboda mu natřela ústa zbytkem masti poněkud větší silou, než měla v úmyslu, až sebou Loki cukl. „Trocha vděku by neškodila.“

„Vděku? Nechápu, kde by se tu měl vzít. Možná bys mohla prodat trochu víc téhle smrduté masti svojí kamarádce Skadi a třeba ti nějaký vděk opatří.“

„Přestaň hýbat pusou, nebo všechna moje práce přijde nazmar.“ Povzdechla si, položila hliněnou nádobku na stůl a založila ruce. „Mám pocit, že tohle není naposledy, co tě tahám z potíží.“

„Ty mě netaháš z potíží. Léčíš mě. To já dostal sám sebe z potíží.“

„A co je podle tebe těžší?“ Angrboda se chopila nového hadříku a setřela krůpěje čerstvé krve, které mu vyvstaly na rtech a prosákly vrstvou masti. „Vidíš? Zase krvácíš, protože moc mluvíš. Nejspíš bys měl chvíli držet pusu a nechat zranění, ať se zahojí.“

Loki zvedl ruku, popadl ji za zápěstí a křivě se pousmál. „To těžko.“

Ten úsměv, ač krvavý a zvrácený, ji zarazil. Strnula s hadříkem přitisknutým na koutek jeho úst.

„Díky,“ řekl s očima přivřenýma a nezvykle měkkým výrazem.

Angrboda se vzpamatovala, odtáhla se a začala do jednoho z věder sbírat zakrvácené či jinak ušpiněné hadříky. „Ty ale umíš jít na nervy, Loki Laufeyjarsone.“

Uraženě odfrkl.

„Počkat, cože?“

Angrboda zvedla vědro.

„Půjdu k řece a vyperu tohle. Ve druhém vědru je další voda, aby ses mohl umýt.“

„Nebo bych mohl prostě jen na chvilku vyjít ven na déšť a ušetřit si práci.“ Stáhl si zablácené kožené boty a vodou nacucané vlněné ponožky a hodil je na hromadu ke vchodu do jeskyně.

„Byla bych raději, kdybys to nedělal,“ řekla Angrboda a stiskla rty při pomyšlení na všechno to uschlé bláto, které bude muset druhý den ráno vymetat ven.

Loki začal rozmotávat dlouhé pruhy látky, ovinuté kolem kotníků, jak to muži běžně nosívali. „Vážně dokážu lézt na nervy, co?“

Angrboda tu otázku přešla mlčením, odnesla vědro ke dveřím jeskyně a zamračeně vyhlédla ven. Pršelo hůř než předtím. „Možná to nechám na ráno.“ Když se otočila, okamžitě odvrátila zrak, protože Loki právě odhodil zakrvácenou halenu, sevřel ji mezi palcem a ukazováčkem a namočil do svého vědra.

„Takhle se šaty neperou.“ Povzdechla si, postavila své vědro a pak k němu rázně přikročila, vyškubla mu halenu a přitom si jej kradmo prohlédla. Ta trocha svalů, které měl, byla vidět jen proto, že byl hubený. Přikázala si neprohlížet si ho příliš podrobně, a raději soustředila pozornost na halenu. Rozprostřela ji na stole a začala z ní hadrem drhnout skvrny od krve.

„Kalhoty mám taky špinavé,“ pravil Loki nevinně a sáhl po tkanici řečeného oděvu.

Angrboda jej zarazila zdviženou rukou.

„Zatím si je svlékat nemusíš.“

„Ty chceš mou špínu u sebe v posteli?“

„Jak s tím souvisí moje postel?“

„Taky bych si mohl vzít na spaní některé z tvých šatů. Mám šaty celkem rád. Tedy pokud nemáš pouze tyhle jedny. A ty mi přijdou dost špinavé. Ty v nich spíš?“

Angrboda se rozhodla jeho poznámky o šatech dále nezkoumat. „Co je ti do toho, v čem spím? A doufám, že si nemyslíš, že budeš dnes v noci spát v mojí posteli, protože ta je koneckonců moje.“

„No tak se o ni budeme muset podělit.“ Loki pokrčil rameny. K její velké úlevě měl pořád ještě kalhoty na sobě. „Jsem zraněný a překonal jsem celé světy, abych se sem dostal. To nejmenší, co mi můžeš poskytnout, je slušné místo na spaní, Angrbodo Železná čarodějko.“

Angrboda se pousmála, protože to jméno mělo zvuk. „Pojmenoval jsi mě po mém domově?“

„Ne, pojmenoval jsem tě podle tvé nezlomné povahy.“

„To je od tebe laskavé.“ Doprala a pověsila mokrou halenu přes okraj židle, aby uschla. „Kalhoty nemáš tak špinavé, aby potřebovaly vyprat, ale pokusím se z nich odstranit ty skvrny, a na to si je svlékat nemusíš.“

„Dobrá.“ Plácl sebou na postel. „Mám hlad.“

„Tak vstaň a jídlo si opatři. Jsem snad tvoje matka?“

„Ne, a jsem za to vděčný.“ Udělal si pohodlí, založil ruce za hlavou, ohnul nohu v koleni a opřel se o ně kotníkem druhé nohy. „Kdybys byla moje matka, měl bych venkovský přízvuk jako ty. Kdepak, moje matka byla pořádný dáreček.“

„Nejspíš to máte v rodině.“ Angrboda si k Lokimu přisedla a začala drhnout skvrnu na kalhotách. „Proč tedy v Ásgardu používáš její jméno? Proč se radši nenazýváš po otci?“

„Inu, podobala se Ásům víc než můj otec. Nebo si to aspoň myslím.“ Zamračil se. „Nevím. Možná byla jednou z nich. On byl ovšem docela jistě obr. Tolik si pamatuju.“

Angrboda chvíli mlčela a pak se zeptala:

„Ty nevíš?“

Loki na ni pohlédl s nezvykle vážným výrazem. Povšimla si, že její hojivá mast účinkuje – pod nánosem zelené pasty se mu začínaly tvořit strupy. „Věci před Ásgardem si moc nepamatuju. Neříkej mi, že ty si pamatuješ, co všechno se událo, než jsi byla Gullveig.“

„Ne, a už dlouho mi to dělá starosti,“ řekla, když skončila s poslední skvrnou na Lokiho kalhotách. Sice nevypadaly moc hezky, ale aspoň ty skvrny už nebyly tak patrné. Podala mu poslední čistý hadřík. „Na, teď už si můžeš utřít pusu.“

„Možná to není nic důležitého,“ řekl. Poslechl a pak odhodil zelenou mastí potřísněný hadřík do Angrbodina nyní už přetékajícího vědra. „Na tom, odkud jsme, přece nijak zvlášť nezáleží, ne? Teď jsme tady. Jsme sami sebou. Můžeme snad být něčím víc?“

Angrboda vstala a přidala svůj vlastní hadr k prádlu na praní. Najednou si připadala vyčerpaná. Přiložila dřevo do ohně, pak ze stolu popadla kostěný hřebínek, rozpletla si cop, posadila se na židli a začala si rozčesávat vlasy.

Přitom slyšela, jak se Loki v posteli vrtí, ale oba zachovávali mlčení.

„Zůstaneš vůbec někdy v klidu?“ zeptala se, když už byla skoro učesaná. Neodpověděl, a tak se otočila a spatřila ho ležet na břiše pod hromadou kožešin. Nepřesvědčivě pochrupoval.

Angrboda vstala a vykročila k posteli s úmyslem vzít si od něj jednu z kožešin, aby si na noc mohla udělat pohodlí na židli, protože stále ještě mnoho nespala. Jenže když se přiblížila, všimla si, že se Loki chvěje, a nechtěla jej o kožešinu připravit.

Chvíli nad ním postávala, ale pak si odepnula opasek i pruh plátna, který si uvázala kolem pasu jako zástěru, svlékla vlněné svrchní šaty a zůstala jen ve lněném prádle, které si už nějakou dobu mínila vyprat. Kdyby té noci bývala zůstala sama, nepřevlékla by si ho, ale poté, co pokradmu pohlédla na „spícího“ Lokiho, vytáhla z truhly, již pro ni zhotovila Skadi, čisté lněné šaty a nenápadně si je oblékla.

Když přednedávnem přišla do Železného lesa, měla jen jedny jediné šaty.

Považovala za štěstí, že měla čas a prostředky opatřit si náhradní oděv a navíc z tak kvalitních látek jako teplá vlna a tlusté lněné plátno, které pro ni Skadi sehnala. Její dodavatelé rostlin podle všeho také pěstovali len a vlastnili mnoho ovcí, a také měli spoustu času je zpracovávat, příst a tkát.

To Angrbodě vyhovovalo, protože zatímco mnohým jiným ženám připadaly tyto činnosti užitečné a dělaly jim dobře, ona sama je považovala za jednotvárné a frustrující. Tím lépe pro ně, říkala si často. Ráda jim prodám své zboží za jejich.

„Myslel jsem, že se nemáš chuť dělit,“ zamumlal Loki, když vklouzla do postele vedle něj. Našpulil horní ret. „Je to proto, že je mi zima a jsem zraněný?“

V duchu si povzdechla a byla ráda, že jej prve podezírala, že je vzhůru, a převlékla se proto co možná nejnenápadněji. Ze zkušenosti věděla, že když Loki doopravdy spí – většinou s tváří položenou na desce stolu – chrápe daleko protivněji.

„Možná proto, že jsi taková chudinka a já cítím nezvladatelnou touhu se o chudinky starat,“ zamumlala si pro sebe. „Skoro jako když tebe něco nutí mluvit, když bys měl raději zmlknout a zamyslet se.“

V odpověď se k ní přisunul dost blízko na to, aby mezi nimi bylo co nejméně volného místa, a přitom se navzájem nedotýkali.

A pak během několika minut opravdu usnul a ona ležela bdělá a naslouchala jeho chrápání. A také se jí něco podivně zachvívalo v hrudi, nějaké nevítané hlodání hluboko uvnitř, něco jako když se cosi probouzí, ačkoliv by to raději mělo zůstat spát, pokud možno někde v nejzazším koutku její mysli, kde by jí to nebylo na obtíž.

Jenže Loki dokázal být akorát na obtíž.

Vzbudil ji hlasitý rámus následovaný Lokiho mumlanými nadávkami.

Angrboda se posadila a ospale si protřela oči, ale při pohledu na tu spoušť, kterou jí Loki udělal v nádobí, se rázem cítila daleko čilejší.

„Pokoušel jsem se připravit snídani,“ zakňoural, když si všiml jejího pohledu. Halena mu naštěstí přes noc uschla, takže si ji zase natáhl.

„Z čeho?“ tázala se Angrboda a vylezla z postele.

„No,“ zamyslel se. „Asi ze sušeného masa a vajíček. To je všechno, co máš ve spižírně. A já mám hlad. Jsi špatná hostitelka.“

Angrboda to přešla mlčením, vzhledem k tomu, že ho nejenže uzdravila, ale také mu vyprala šaty a minulé noci ho pustila k sobě do postele. „Co tvoje rány?“

„Snad mluvím, ne?“

„Z toho nevyplývá naprosto nic důležitého.“ Přistoupila k němu a prohlédla mu ústa. Zrak mu znovu zjihl, stejně jako minulé noci. Něco se jí zatřepetalo v hrudi – mé srdce, uvědomila si – a ona to proklela.

„Vidíš?“ řekl tiše a ukázal na jizvy. „Všechno se zahojilo.“

Angrboda se vzpamatovala a odstoupila od něj. Najednou si připadala stísněně. Zabíral příliš mnoho místa – jak v její jeskyni, tak v její hlavě.

„Napij se. Půjdu nasbírat nějaké lesní plody k snídani.“ Viděla, že škvírami mezi prkny dveří pronikají dovnitř paprsky slunce a usoudila, že bude teplé ráno, takže si nevzala svrchní vlněné šaty, ale přece jen si připnula opasek a přes něj uvázala zástěru. Potom nalila do poháru pivo a přisunula mu jej přes stůl.

Loki usrkl a pravil: „Chutná to daleko lépe než obvykle. Připravilas novou várku nějak jinak?“

Angrboda se malinko začervenala a popadla košík. Nikdo jí nemusel říkat, že Skadi umí daleko lepší pivo než ona. Byla dokonce natolik dobrá, že čarodějka zcela přestala vařit vlastní a dávala přednost pivu své přítelkyně. „Ne. Koupila jsem ho. Dej si, kolik chceš.“

„To mi nemusíš říkat dvakrát,“ zavolal za ní Loki, když na odchodu zavírala dveře.

Někdy v průběhu noci přestalo pršet.

Angrboda se zhluboka nadechla řízného podzimního vzduchu a ihned se jí ulevilo.

Ode dne, kdy po svém upálení poprvé přišla do Železného lesa, se tamější stromy s každým jarem zelenaly víc a víc, a Angrboda si nemohla nevšimnout, že se ta zeleň šíří z míst, kde se zabydlela. Možná jí Železný les projevoval svůj vděk za to, že už má zase aspoň jednoho obyvatele.

Čím více se vzdalovala od jeskyně, tím hustší stromoví a temnější les. Na východ od jeskyně nebylo z Jötunheimu nic, protože hraničil s horami na samém okraji toho světa. Ale Skadi přišla ze severu a Angrboda nyní mířila na jih podél hor a snažila se najít rostliny, jejichž bobulek se zatím nedotkla ani ona, ani zvěř. Brzy vešla na neznámé území. Ani Skadi tu nedokázala vystopovat známky přítomnosti zvířat, takže nemělo smysl klást zde pasti. Jenže Angrbodina obvyklá loviště už byla vyčerpaná, a tak usoudila, že se tu alespoň rozhlédne.

Připadalo jí, že ji stromy ze všech stran obkličují. Několikrát měla pocit, že za sebou zaslechla kroky, ale když se obrátila, nikdo tam nebyl.