Obsah

JAK JSEM POZNAL ČESKÉHO NOSTRADAMA…

Moderní věda potvrzuje stará astrologická poznání

Horoskop reprezentuje pestrobarevnost

Znamení zvěrokruhu: Víte, kam patříte?

Astrologie je pestrobarevná jako letní louka…

Český Nostradamuspreferoval astromedicínu

Příroda nemá ráda stereotyp

Které chemikálie obsahují naše nejznámější léčivky?

TAkÉ ASTROMEDICÍNA MÁ SVOJE ZÁKONITOSTI

ADAPTOGENY PŘIPOMÍNAJÍ ZÁZRAK

EMIL HAVELKA OTEVŘEL PRVNÍ ASTROAPATYKU NA SVĚTĚ

PŘEDSTAVUJEME JINÉ ZPŮSOBY PŘÍRODNÍHO LÉČENÍ

JAK SE ASTROMEDICÍNA LIŠÍ OD MODERNÍHO LÉKAŘSTVÍ

Rakovina BÝVÁ vždy jiná!

STÁLE DŮLEŽITĚJŠÍ JE DBÁT NA SPRÁVNOU ŽIVOTOSPRÁVU

MÁTE PROBLÉMY S NEPLODNOSTÍ? BUĎTE BEZ STAROSTÍ!

GENETIKA SE TÝKÁ KAŽDÉHO Z NÁS

AFÉRA: ZLOTŘILCI JEJ CHTĚLI ZLIKVIDOVAT!

PSYCHOTRONIKA NENÍ ŽÁDNÁ PAVĚDA

LAIK ŽASNE, ODBORNÍK SE DIVÍ…

MOHL BY PSÁT POUTAVÉ CESTOPISY

POMÁHAL PREZIDENTŮM, KARDINÁLŮM, ŘEDITELŮM BANK I BEZDOMOVCŮM

ASTROLOGIE RADÍ ZEMĚDĚLCŮM A ZAHRÁDKÁŘŮM

CO ASTROLOGA VLASTNĚ ŽIVILO?

NENÍ NA SVĚTĚ ČLOVĚK TEN…

ŽIVOT NENÍ PEŘÍČKO…

TADY BYLO HAVELKOVO KRÁLOVSTVÍ

HLEDÁM CESTY, JAK POMÁHAT LIDEM…

NĚKOLIK VĚT NAZBYT…

SEZNAM LITERATURY A PRAMENŮ

Povídání s hvězdami a bylinkami

Copyright © Václav Koukal, Milan Havelka, 2022

ISBN 978-80-242-8660-0

Tuto knihu věnuji svým zemřelým rodičům, kteří mě naučili odolávat OSUDU, a také všem svým věrným pacientům, kteří mi pořád důvěřují.

Emil Václav Havelka

Následující řádky věnuji svým vnoučatům: Rakovi Matějovi i Blíženci Janovi Hromasovým a slečince Esterce Koukalové (nar. ve znamení Blíženců 2. 6. 2014 v 6.18 hod. v Praze). Věnování patří i jejich rodičům a všem mým dalším blízkým, kterým přeji co nejšťastnější OSUD – právě tak jako svým milým čtenářům.

Milan Koukal

Přibližujeme „rakytníkový křest“ prvního vydání této knihy v roce 2014. Role „kmotrů“ se  zhostili (zleva): skvělý muzikant Felix Slováček a spoluautoři Milan Koukal a Emil Havelka. V uniformě je legenda naší kriminalistiky – emeritní pražský policejní rada plk. Miloslav  Dočekal. Mj. dopadl dvacet vrahů. (Zemřel 17. 1. 2016.)

JAK JSEM poznal
ČESKÉHO NOSTRADAMA…

Kdysi v době blízkovzdálené – jako dítě i jako dospívající kluk – jsem sedával uprostřed luk v poklidu rodné podblanické vesničky a posvátně se díval na vysoké hvězdnaté nebe. Což činím doposud, když se do pohody rodného domku s radostí vracím z ruchu Prahy – teď už jako senior a šťastný trojnásobný dědeček. Časem jsem hvězdy s obdivem sledoval na různých místech v tuzemsku i cizích krajích.

Při novinářské cestě na daleké Seychely či na ostrov Mauricius, špendlíkovou hlavičku pevniny uprostřed Indického oceánu, mi v tropické noci nad hlavou jasně zářil Jižní kříž. Ovšem vždycky mi byl blíž domácí Velký vůz, věčná Severka čili Polárka (Polaris) – nejjasnější hvězda (veleobr) v souhvězdí Velké medvědice. Od pradávna sloužila k orientaci, protože je pouhý stupeň od severního světového pólu. Nemusí však jít jen o velmi známé hvězdy, ale mohou to být i planety: Kdopak by neznal Venuši, která se nám po západu Slunce představuje jako jasná Večernice, aby před Slunce východem vítala do nového dne pozemšťany jako Jitřenka...

Každý z nás si v sobě na cestě životem nese podobné vzpomínky na rozmanité chvíle, jejichž mlčenlivým svědkem se stalo tajemné nebe poseté hvězdami. Bez ohledu na to, zda jsme pod ním byli sami se svými radostmi i bolístkami, nebo třeba šťastně seděli s milovaným protějškem. Kdo z nás nezná příjemné chvíle s kamarády u táboráku, když se ze clony mraků vykoulí jasný měsíc, aby dokázal, jaké zázraky umí matka příroda! A nemusíme usínat zrovna pod „širákem“. Cestovatelé, kteří prožili horké noci v poušti, tvrdí, že hvězd na nebeské klenbě je tam určitě víc než zrnek tamějšího písku. Však ty nebeské krásy v mnoha podobách asi sami znáte! Stejně tak je znali naši blízcí či známí, kteří už nejsou mezi námi. Poznávají je naše děti a vnoučata. Nakonec je budou obdivovat další generace, až my už nebudeme mezi živými. Inu, smrtelníci časem odcházejí, ale hvězdy a planety zůstávají.

Vždy jsem obdivoval odborníky, díky nimž jsem postupně poznával abecedu vesmírného dění. Není žádným tajemstvím, že ani po skončení hrůz druhé světové války jsme se o astrologii příliš nedozvídali. Tenkrát nám v tzv. socialistické škole vtloukali do mladých hlaviček, že se nemá věřit vzkazům a úradkům nebeských hvězd. Je to prý pouhé šarlatánství, ohlupování důvěřivých lidí, v nejlepším případě „lživá pavěda“.

A tak se prvním skutečně renomovaným astrologem, jehož jsem osobně blíže poznal, stal Emil Václav Havelka. Novinářská profese mě k němu zavedla před více než pětadvaceti roky, kdy jsem působil v oblíbeném celostátním deníku Expres.

O Havelkových schopnostech přesně předpovědět rozmanité události jsem nepochyboval, ani když si na své reklamní tašky nechal tři roky předem – zdánlivě dosti provokativně – vytisknout datum, kdy Turecko postihne ničivé zemětřesení. A přesně v dané době k tragédii došlo! O život tehdy přišlo bezpočet bezmocných dospělých i dětí.

Mohli jsme spolu skončit až ve vězení!

Ostatně nemusíme cestovat až do Turecka, pokud jde o předpovídání lidských obětí, postačí události u nás. Prožil jsem to na vlastní kůži, vlastně mi „o kůži šlo“, když mi málem hrozil soud za údajný trestný čin.

Proč? V roce 1996 jsem pro oblíbený časopis připravoval obsáhlý rozhovor s E. V. Havelkou. Trochu mě zaskočil, když hovořil o tom, že Moravu postihnou v příštím létě fatální povodně. Pravda, hodně jsem mu věřil, vždyť předtím přesně předpověděl třeba pád velkého dopravního letadla, zemětřesení, řádění vulkánů a jiné katastrofy. Trochu jsem však zaváhal, když Emil Havelka přesně určil termín a jmenoval nejvíce postižené vesnice – třeba Troubky.

Rozhovor tedy v roce 1996 vyšel a dostal se ke čtenářům v celé republice. Jak jsem se dodatečně dozvěděl, velice překvapil hlavně lidi na krásné Moravě. Kdosi ze zdejších mocných, ač to v jistém lidském smyslu chápu, prý podal podnět k našemu stíhání za trestný čin šíření poplašné zprávy. Podle § 199 trestního zákona nám hrozila až dvě léta „za katrem“, za jistých okolností až pět roků.

Nechci, aby to vyznělo jako ten nejčernější humor, ovšem další přírodní dění nás z hrozících spárů justice vysvobodilo: V první polovině července 1997 Moravu a Slezsko opravdu zasáhlo mohutné přírodní neštěstí, které si vyžádalo desítky lidských obětí. Tragickým symbolem ničivé síly povodní se stala hanácká obec na soutoku Moravy a Bečvy – vesnice Troubky, kterou E. V. Havelka v proroctví přímo jmenoval: sto padesát zničených domů, ale hlavně devět ztracených lidských životů! Samozřejmě k soudnímu projednávání naší „poplašné zprávy“ už nedošlo – ničivý vodní živel nám poskytl doslova očividné alibi! To je jeden z mnoha příkladů, kdy jsem z vlastní zkušenosti poznal Havelkovy až zázračné schopnosti.

Emil Havelka s velkým časovým předstihem – a mnoha územními detaily – předpověděl další obří záplavy v létě roku 2002. Co se tenkrát stalo? V týdnu od 12. do 18. srpna postihla část Česka až tisíciletá povodeň. V sedmi krajích úřady vyhlásily stav nouze. Vždyť průtok divoké Vltavy Prahou dosáhl rekordní výše 5 300 m/s. Inu, hrůza! Bilance byla krutá: Dravý vodní živel postihl 753 obcí a způsobil škody za 73,3 mld. Kč – ztráty života sedmnácti bezmocných lidí se však penězi vyčíslit nedají. V důsledku této povodně mj. vznikl zákon o integrovaném záchranném systému. Zpracovaly se protipovodňové plány. Emil Havelka to v mnohém předpověděl – jistěže veřejně!

Hvězdopravec nás pokřtil kosmickým prachem

Na Vltavu mám v souvislosti s Emilem Havelkou příjemnější vzpomínku. Na jejím břehu si prestiž získala výstavní síň Mánes. Ve stejnojmenné stavbě lákala vyhlášená restaurace. Tam mě i Havelku čekala 7. listopadu 2000 navečer významná událost. Vše se týká mé první knížky. Výborný fotograf Jaroslav Tatek, jehož snímky zdobí rovněž tuto knihu, zvěčnil oblíbené celebrity, já jsem pak ke každé barevné fotografii napsal text. Byly to nezvyklé pohledy, namnoze málo známé informace. Knížku jsme pojmenovali 77 hvězd (poněkud jinak).

Naštěstí jsem se s mnoha fotografovanými hvězdami při své novinářské praxi osobně setkal a dělal s nimi rozhovory. (To se mi v červenci 1995 podařilo i s velmi sympatickým a skromným Arnoldem Schwarzeneggerem při jeho několikahodinové, přísně utajované návštěvě Prahy.) Uvádím alespoň pár snímků opravdových celebrit, které Emila Havelku znaly: Vlastimil Brodský (v pyžamu sedí na posteli, na které si hoví jezevčík Hugo),  Miloš Forman (u filmařského reflektoru), Pepa Fousek (obnažený do půli těla, jistěže do té horní, s červenými boxerskými rukavicemi a výhrůžným pohledem),  Karel Gott (s pleší, naštěstí umělou – při natáčení pořadu Možná přijde i kouzelník), někdejší prezident Václav Havel (s Milanem Lasicou a sklenkou šampaňského), Eva Pilarová (v červenkavém kroji a s mlýnkem na kávu coby Maryša), Hana Zagorová (se svými „osudovými muži“ Š. Margitou a V. Harapesem), dnešní prezident Miloš Zeman (v porodnici sedí u lůžka, na kterém odpočívá šťastná manželka Ivana a novorozená dceruška Katuška). Inu, fotografie vyzařující laskavost. Na přední obálce se na housle usilovně snaží hrát Mistr Miroslav Horníček. Tomu s dlaní u ucha naslouchá Václav Hudeček – Havelkův kamarád.

Oba výše zmínění mistři svého oboru – pánové Horníček a Hudeček – se do Mánesu dostavili, aby naši společnou knihu slavnostně pokřtili. Nutno říci, že uvedenou dvojici před zraky více než stovky návštěvníků doplnili i další slavní lidé, např. Radoslav Lukavský. Vždy usměvavý optimista Jan Antonín „Jeňýk“ Pacák knižního novorozence jemně polil moravským vínkem, zatímco Jan Rosák ke stejnému účelu použil plnotučné slovenské mléko. Z rukou astrologa Emila Havelky – za tvořivé asistence jeho virtuosního přítele Václava Hudečka – se na titulní stranu tiše snášely droboučké částečky stříbrného „kosmického prachu“. Však to vše přítomní odměnili potleskem, „hvězdopravec“ nadchl i pana Horníčka.

Dokázal léčit (skoro) všechny zdravotní problémy

Českého Nostradama jsem dál vhodně využíval ve své novinářské praxi. Jistěže jsem jeho vyhlášenou dobrotu nijak osobně nezneužíval. Jen jednou jsem ho požádal o pomoc v zapeklité situaci: Můj dobrý známý, lékař z pražské záchranné služby, jenž sám ve složitých situacích v terénu zachránil mnoho lidských životů, měl tenkrát tříletého synka Jarouška. Bohužel, bezmocné dítě mělo alergii skoro na všechno: pyl, jídlo, zvířata. Jeho obětavý otec se snažil najít odborníka, který by jeho potomka alespoň trochu zbavil velkého trápení. Nepochodil však – přes svoje četné odborné známosti – ani u vyhlášených alergologů. V nouzi nejvyšší jsem o tom informoval Emila Havelku. Hned mě požádal, ať se k němu Jaroušek dostaví. Bleskově ho vyšetřil – a svými preparáty do dvou měsíců úplně vyléčil! Alergie zmizela, jako když odlétla hebká pavučinka babího léta. Šťastný táta – zkušený doktor – mi řekl, že by „génia“, jenž tak dokonale vyléčil jeho děcko, což nedokázali ani sebelepší odborníci, rád osobně poznal. Ve smluvený den se dostavil k pražské astroapatyce Astrál, vzápětí přijela autem i jeho manželka s uzdraveným Jarouškem. Hvězdopravec jí podal na uvítanou ruku a vesele pravil: „Mladá paní, upřímně gratuluji. Narodí se vám kluk ve znamení Raka. A bude zdravý jako buk, bez alergie!“ Žena zkoprněla a pravila: „Jak jste to, prosím vás, poznal? Právě jedu od gynekoložky, která mi oznámila, že jsem v jiném stavu. Chtěla jsem to večer doma při slavnostní večeři oznámit manželovi!“ Ten momentálně, trošku pobledlý, seděl na židli, nemluvil, jen hleděl do prázdna; možná by tehdy potřeboval rychlou pomoc kolegy. Otrlý záchranář se z překvapivého, byť jistě příjemného šoku jen pomaličku vzpamatovával ještě ve chvíli, když jsme Astrál opouštěli. „Génia“ tak poznal opravdu dokonale! Stačilo jen, že astrolog nic netušící nastávající mamince podal ruku a hned znal budoucnost! Jistěže se takto nečekaně „avizovaný“ syn Viktor 3. července 1999 v Praze-Motole narodil. A po alergii ani památky!

Proto jsem také se šťastným uspokojením přijal výsledky mnou neohlášené návštěvy svého syna Tomáše a jeho manželky Barunky u pana Havelky v samém počátku těhotenství. Astrolog podal snaše ruku a okamžitě oběma gratuloval k dceři, která se jim v polovině roku 2014 narodí. Pohlaví mého budoucího vnoučátka bylo až o několik měsíců později potvrzeno odborným vyšetřením na moderním přístroji.

Co vám může tato knížka nabídnout?

Stručně zasvěcuje do astrologie. Odhaluje charakteristiku reprezentantů každého z dvanácti měsíčních znamení i tvorbu rozmanitých druhů horoskopů – jízdního řádu našich životů. S tím se pojí i příklady neduhů, které mohou zrozence v jednotlivých znameních trápit. Nechybí seznamka s planetami. Hlavně se však tato kniha prakticky věnuje až zázračným léčitelským schopnostem astrologa Emila Havelky. Mezi jeho klienty patřili mimo jiné i prezidenti některých států či kardinálové. Setkával se s mocnými ruskými gubernátory i s bohatými panovníky „ropných království“, kteří mu nabízeli pohádkové bohatství, když se stane jejich dvorním astrologem. On však byl patriot, i když s tím měl občas problémy! Léčil např. kubánského vůdce Fidela Castra, za což se u nás mohl dočkat v uměle vyvolané aféře likvidace! Teprve soud mu po několika letech dal za pravdu a viníky z vrcholné státní (!) instituce potrestal.

Emil Havelka pomáhal radou i skutkem známým politikům, bankéřům, doktorům, policistům, umělcům (např. Václavu Havlovi, Libušce Šafránkové, Evě Urbanové, Dagmar Peckové, Felixu Slováčkovi) a řadě dalších celebrit. Většinu klientů ovšem tvořili obyčejní lidé, včetně bezdomovců a maminek samoživitelek. Samozřejmě že astrolog všem radil zdarma!

Zachránil život mnoha osobám, kterým už nedokázala pomoci tzv. oficiální medicína. O pomoc ho na sklonku života požádaly také naše proslulé bylinkářské legendy – páter František Ferda ze Sušice a Božena Kamenická alias „radnická bába“. Charismatická péče o různé klienty ho spojovala se světově známým psychotronikem a léčitelem Lubomírem Křížem, jenž zemřel v roce 2010. Havelkovi pomáhaly rozmanité byliny a přírodní přípravky, za nimiž se vypravoval do Himálaje i jiných vzdálených koutů naší planety. Na cizokrajných cestách ho čekalo mnoho dobrodružství, o některá z nich se zde podělí se čtenáři.

Ve svých třiceti astroapatykách na různých místech Česka, ale i Slovenska uzdravoval tisíce lidí. Z celého světa dostával dopisy s žádostí o pomoc. Na všechny (s pomocníky) odpovídal! Lékaři s ním konzultovali odborné záležitosti, např. nejvhodnější termín závažných operací.

Havelkovou světovou specialitou byla totiž tzv. lékařská astrologie (astromedicína). Dokázal vyléčit všechny nemoci – s výjimkou zákeřné rakoviny a roztroušené sklerózy. Ovšem i zde se snažil útrapy smrtelně nemocných alespoň zmírnit a čas posledního vydechnutí trošku oddálit. V knize prozrazuje návody, jak se dají rozmanité choroby a zdravotní poškození za pomoci mocné přírody eliminovat!

Uměl odstranit neplodnost!

Emil Havelka dokázal zázraky, kterým se upřímně podivovali i odborníci. Např. tisíce bezdětných manželských párů (včetně italských šlechticů!) se dočkaly dítěte, ačkoli jim renomovaní experti předtím tvrdili, že potomky mít nemohou. V téhle knize nechybějí nejnovější poznatky o zdravé životosprávě. Ukazujeme, jak se dá pomocí astromedicíny úspěšně bojovat s rakovinou. Představíme nejlepší léčivé rostliny, bylinné přípravky, adaptogeny. Astrolog připojuje mnoho rad, jak je užívat.

Vím, že by se dalo ještě mnoho psát o tom, co Emil Havelka dokázal. Třeba o jeho spolupráci s věhlasným psychotronikem dr. Zdeňkem Rejdákem při odhalování tajemství zdánlivě nevysvětlitelných, až strašidelných jevů. Na mnohé osobně narazil, když se v exotických koutech planety setkával s mocnými šamany. Znal se i s osobním lékařem dalajlamy. Zavítáme do Bohdalova, kde pěstoval léčivky a zázračný keř rakytník. Díky Havelkově píli tady vyrostla největší léčebná pyramida ve střední Evropě. Kniha odpovídá i na otázku, jak může astrologie konkrétně pomáhat zemědělcům a zahrádkářům.

Den vaší smrti však prozradit nesměl

Někdo Emila Havelku nesmyslně považoval za šarlatána. Mnohonásobně více lidí jej naopak zbožňovalo. Nechyběly dokonce návrhy, aby se v přímé volbě stal prezidentem. Nebyl to žádný tajemný mág s vysokou černou čepicí zdobenou měsíčky a sluníčky, jenž žije v podivném světě plném kádinek s pestrobarevnými bublajícími tekutinami a oblaky kouře. Využíval i moderní techniku. Přesto by vám možná naskočila husí kůže, když byste zjistili, že ačkoli vás vidí poprvé, zná vaše zdravotní problémy. A co víc: Pozná, kdy zemřete – a dokonce jakým způsobem! Astrologický slib mu však zakazoval, aby to někomu prozrazoval!

Ovšem i z těchto stránek na vás dýchne smrt – vedle klinické i ta opravdová. Jak se cítí umírající? Září v noci čerstvé hroby? Vracíme se po smrti díky reinkarnaci do nového života? Existují duše i duchové? Jak funguje telepatie a hypnóza? Mohli kosmickou loď doprovázet andělé velcí jako letadlo? Jak to dopadlo, když se Emil Havelka v Rusku zúčastnil s psychotronikem dr. Rejdákem velmi utajovaných sovětských vojenských pokusů? Co zjistil, když pátral na místech, kde se objevilo UFO? Jak se můžeme léčit pomocí všemocné matky přírody? Kdy asi zemřeme? Nechceme však strašit… 

Kdo nemá astrologii rád?

Lze směle předpokládat, že tuto knihu nebudou nijak radostně přijímat „vědátoři“, kteří neuznávají jiné názory než svoje vlastní. Pro astrology mívají hanlivé výrazy jako „samozvaní proroci“, „hvězdolháři“, „šarlatáni“, ba i „psychopati“. Jejich vědecká mašinerie astrologii označuje za pseudovědu, hodnou maximálně soucitného úsměvu. Ovšem ta „pravá“ věda dosud nedokázala důležitost astrologie vyvrátit ani četnými experimenty a výzkumy. Existenci astrologie, využívající stále více i nejmodernější techniku, nelze na sto procent ani dokázat, ale ani vyvrátit – a už vůbec ne odstranit ze světa, jak by si její nepřátelé vroucně přáli.

Ostatně také u nás máme známé badatele, kteří neuznávají nic, co se nedá vyjádřit vědeckými veličinami a zákony. Uvažují v duchu poněkud pomatené hypotézy: „V Americe jsem nebyl, osobně jsem ji nepoznal. Nemůže tedy ve skutečnosti vlastně existovat!“ Paradoxem je, že taková kritéria nevztahují na svoji vlastní pevnou víru v Boha, k níž se otevřeně a upřímně hlásí.

Nejnovější doba stále konkrétněji ukazuje, že s astrologií se smiřuje, ba ji dokonce i propaguje stále více vědeckých pracovníků. Nezávislé rozsáhlé vědecké výzkumy současně potvrzují, že značná část lidstva, a to nejen v zaostalých zemích, údajně „zaplevelených“ pověrami, mysticismem, zaříkáváním či vírou v duchy, řídí své jednání právě podle předpovědí astrologů.

Prestižní americký Gallupův ústav zjistil, že plných 55 % amerických teenagerů věří v neomylnost astrologie. Ještě víc překvapivý je výsledek průzkumu americké Národní nadace pro vědu. Oslovil 2 200 osob. Až 42 % dotázaných usoudilo, že astrologie (obor zabývající se zkoumáním předpokládaných souvislostí mezi děním na obloze a reálnými událostmi na Zemi) je buď „velice vědeckým oborem“, nebo aspoň „svým způsobem vědecká“.

Připomínal neúnavného laskavého lidského robota

Za co se vlastně E. V. Havelka, sympatický moderní muž s rentgenovýma očima, sám považoval? „Nejsem ani léčitel, ani lékař či psychotronik. Jsem astrolog a všechno, co vypočítám, je na základě matematiky.“

Přiznávám, že osobně mi byl velice blízký také tím, že pocházel z malé vesnice, v jeho případě jihomoravské dědiny. Jistě tam od dětství také hleděl na hvězdy, kromě toho, že u moudré babičky kořenářky poznával pestrobarevné voňavé kytičky. Život mu nic zadarmo nedal – snad kromě výjimečných schopností. Od dob „malin nezralých“ se statečně rval se životem, překonával různé překážky, které se na jeho dlouhé cestě objevovaly. Sem patří i tresty za klukoviny ve škole. Nespadl odněkud z Měsíce, nepřistál tady s přechytralými Marťany, nesnesl se z nebes jako běloskvoucí anděl spásy.

Tisíce bližních obětavě uzdravoval, místo pesimismu jim raději dával naději, která bývá často velmi křehká.  Důkladně ovládal různé orientální filozofie. Učil se přírodní léčitelství v exotických koutech světa. Ve Vietnamu a Indonésii studoval tzv. pulzní diagnostiku.

Jak už jsem se zmínil, vedle astrologie směroval svoje aktivity ke zdraví: Spolupracoval s lékaři, ve velkém pěstoval a zpracovával bylinky. Do vlasti přivezl za účelem pěstování sto šedesát rostlin z celého světa, např. ženšen a maralí kořen. Léčivé „dary moře“ dovážel z Ruska.

Staral se o děti na letních táborech, pro svůj rehabilitační hotel Hořec v Peci pod Sněžkou připravoval rekreační ozdravné programy. Psal poutavé příspěvky do novin i časopisů, vystupoval v rozhlasových a televizních pořadech u nás i na Slovensku. Oblibu si získávaly jeho knihy. Připomínal unikátního všestranného robota ze světa sci-fi v příjemně lidské podobě.

Kdyby chtěl, klidně by už dávno – i díky hornickému důchodu – prožíval pohádkové dny někde v poklidu. Možná by v malém pěstoval – jen tak pro potěšení – voňavé barevné kytičky léčivky či zázračný rakytník. Radoval by se z velkých vnoučat, jako senior by cestoval po světě. Byl od mládí skalním fanouškem volantu, a tak by se projížděl ve svém „nadupaném“ voze. V případě potřeby by si pro relaxaci zahrál na housličky, třeba s přítelem Václavem Hudečkem. Pokud by zatoužil podívat se zblízka na hvězdičky, do auta by naložil velký hvězdářský dalekohled. Občas vyvezl tenhle unikátní přístroj na kopec nad Bohdalovem a nainstaloval ho tam, aby mohl předlouhé hodiny pozorovat nikdy nekončící dění ve vesmíru.

Ve skutečnosti však E. V. Havelka „neznal míru“, ani pokud jde o vlastní aktivity, či dokonce tělesné zdraví. Vždyť spal – jako Napoleon – jen čtyři hodiny denně! Jako nějaká pozemská družice „oblétával“ všechny svoje astroapatyky, opouštěl pozdě odpoledne třeba klienty ve slovenských Michalovcích a vyrážel na noční silnice plné sněhu a náledí, aby mohl hned ráno radit zájemcům v Praze. Jeho nepřátelé závistivě tvrdili, že zboží nabízí možná draze. Opak by mohli potvrdit důchodci či maminky na mateřské, kteří do astroapatyky přicházeli i s nemocnými dětmi a také nadějí v uzdravení. Nikdo neodcházel s prázdnou! Navíc za své rady si astrolog nenechával platit! Nedivím se, že mnozí potřební ho označovali za „božího člověka“.

Ve svém umění propojil lékařskou astrologii, klasickou medicínu, pulzní diagnostiku, účinky bylinek a znamení zvěrokruhu. Při vyšetřování hodnotil i klientovu chůzi, oči, ramena. Zajímal se o způsob stravování, o charakter jednání. Zvládl tak plně diagnostikovat dva tisíce klientů za měsíc.

Radost by z něj jistě měl geniální Albert Einstein, jenž tvrdil: „Cenu má pouze život, který žijeme pro druhé!“

Světová celebrita byla skromná

Nechám však raději obdobných, i když zcela oprávněných a lidmi ověřených chvalozpěvů, protože vím, že Emil Havelka nějaké velebení svojí osobnosti neměl rád. Říkal: „Proč by o mně měli lidé něco vědět?“

Od této skutečné celebrity, známé ve světě, by se mohli učit všichni, kteří si na slavné jen hrají. Domnívají se, že stačí třeba zazpívat (někdy jen „zakvákat“) v televizní soutěži a hned je musejí všichni obdivovat a označovat je jako celebrity. Rozumní lidé však vědí, že prázdná hlava nadnáší jako meteorologický balon.

Jako autoři knihy jsme si uvědomovali, že mnohé z uvedených skutečností překvapí a zboří dosud zdánlivě pevné stavby různých myšlenkových konstrukcí. Určité lidi (včetně renomovaných skeptických vědců) možná i dočasně pobouří. Proč? Nová, veskrze překvapivá fakta se u nás často přijímají nevrle. Zjistili to v běhu časem i mnozí astrologové, když obtížně prosazovali nové poznatky – nejčastěji týkající se toho, zda středem našeho vesmíru je dlouho preferovaná Země, či naopak Slunce.

Přitom se vyplácí i riskovat a nevzdávat se, s nadějí překračovat pověstné klacky házené pod nohy různými závistivými protivníky a prosekávat se džunglí frází, polopravd, ba i neuvědomělých, ale často záměrných lží. Kdyby všechno vědění i jiné lidské konání navždy ustrnulo, jistě bychom nebyli tam, kde jsme nyní. Konec jednoho často bývá počátkem něčeho nového, tak jako z jemného kvítku čas a hlavně všemocná příroda postupně vytvoří šťavnatý plod.

Hledali jsme pravdu, která bývá křehká jak bylina, ale je schopna pomáhat. Záleží jen na vás, milí čtenáři, jak si vše vyložíte. Chceme doufat, že v následujícím textu snad objevíte alespoň něco, co vás opravdu zaujme a stane se trvalou součástí vašeho poznání, vědomí a snad i následného jednání.

Albert Einstein ironicky vyjádřil zrod vynálezů: „To je velmi jednoduché. Všichni si myslí, že to není možné, s výjimkou jednoho hlupáka, který to neví a udělá vynález.“ 

Tak Samuel Morse předváděl svůj telegraf nejprve jako hříčku pro obveselení lidí společně s různými karetními triky na zaoceánských lodích, aby si tím vydělal na jeho další zdokonalení. Při předvádění Edisonova fonografu v pařížské Akademii vyskočil prof. Bouilland, tehdejší ctěný vědátor, a na Edisona křičel: „Vy lotře! Myslíte, že si necháme líbit, aby nás nějaký břichomluvec jako vy měl za blázny?“ Philip Reiss vynalezl telefon. Vynikající fyzik prof. Johan Poggendorff s posměchem napsal, že telefon je hračka a nemá žádnou praktickou cenu. To je pouze pár známých příkladů, které dokazují, že ani renomovaní vědci nemusejí mít pravdu!

Emil Havelka s typickou mravenčí pílí podrobil kritické analýze četné předpovědi proslulého francouzského proroka Nostradama. On sám už dávno na mezinárodní astrologické scéně získal velmi lichotivý přídomek český Nostradamus. Těšilo ho to?

„Není důležité, zda jsem první, nebo poslední. Podstatné pro mě je, zda jsou lidé okolo mě šťastní a jestli jsem jim pomohl. Důležité je, že předpovědi, které vypracovávám, vycházejí! Byl bych ale rád, kdyby se nenaplňovaly moje katastrofické předpovědi. Chtěl bych dělat horoskopy, které lidem přinášejí radost a prospěch.“

Nechci se chvástat jako Ivánek z Mrazíka, ale dovolím si prorokovat, že vůbec neprohloupíte, když si tuto knížku koupíte a hlavně přečtete.

Zvu vás teď na neobvyklé putování po stopách Havelkovy životní cesty. Bohužel, mohu o něm psát už jen v čase minulém. Před vánočními svátky roku 2017 jsem mu šel popřát do tolik známé astropatyky na pražském Smíchově. V jeho jindy bystrých, „rentgenových“ očích jsem viděl únavu. Řekl mi: „Tyto Vánoce pro mě budou asi poslední v životě. Bolí mě hlava. Mám totiž nádor na mozku a ten sám vyléčit nedokážu!“

Zachránit jeho život se snažili naši nejlepší odborníci. Marně!

Novinářské tamtamy u nás jsou vskutku na úrovni: Fotoreportér Jaroslav Tatek mi 26. 4. 2018 mobiloval, že náš společný kamarád Emil už údajně není mezi živými. Okamžitě jsem poslal e-mailovou zprávu do Bohdalova, kde žije Havelkova milovaná dcera Dana. Vzápětí odpověděla: „Tatínek zemřel dnes ráno. Vše bylo komplikované, byl velmi slabý.“

Poslední rozloučení s „léčitelem slavných“ se uskutečnilo 3. 5. 2018 ve smuteční síni na Zelené hoře u Žďáru nad Sázavou.

To, co zůstává…

Člověk je smrtelný, dílo je živé! Pro mnohého je to jen prázdná fráze. V případě Emila Václava Havelky, jenž pomohl nesčetným bližním, to však platí měrou vrchovatou. Mezi jeho dílo náleží i knížka Povídání s hvězdami a bylinkami, kterou renomované pražské nakladatelství Euromedia Group – Ikar vydalo v roce 2014. Za krátký čas ji zájemci vykoupili…

Velmi mě proto potěšila žádost ředitele uvedeného nakladatelství Antonína Kočího, zda bych nepřipravil (jako spoluautor) druhé vydání této knihy. Vyšel jsem z původního textu. Aktualizoval jsem ho však o závažné myšlenky E. V. Havelky, které jsem měl v zásobě pro naši další plánovanou knihu.

Řádky, které budete číst, lze snad označit za odkaz tohoto skromného génia, jenž náš pozemský svět vinou rakoviny mozku opustil tak relativně brzy.

Přeji knížce šťastnou cestu, plnou té nejlepší inspirace pro život – a vám, milí čtenáři, hlavně pevné zdraví.

Tak šel životem „šohaj z Kyjova“ 

Jako s jarem tažní ptáci se asi každý rád vrací do určitého kraje, jehož krásy mu učarovaly. Známe místa, která nás přitahují jako magnet, protože nám tam bývalo a je hezky. Na nich si zase vybavujeme věci a události, které neúprosný čas zdánlivě zavál závějemi zapomnění.

Znovu se alespoň na chvíli setkáváme se známými lidmi. Nejen s živými, ale ve vzpomínkách či na hřbitovech při plamíncích svíček i s těmi, kteří pozemský svět už navždy opustili a odešli kamsi do hvězdnatého nebe.

Na takových místech se jako v pohádkovém světě stále něco děje – ať na jaře, plném vůní i naděje, v horkém létě, na podzim v nostalgických mlhách, či v mrazivě zasněžené zimě.

Kolébku měl právě na jižní Moravě

Takovým vábivým rodným krajem Emila Havelky je nádherná jižní Morava. Konkrétně Hodonínsko, kde se rodí dobří lidé i chutná vinná réva. Právě tady se nachází jen šest kilometrů od Kyjova dědina Věteřov.

Miminko, které maminka Jarmila a tatínek František pojmenovali Emil Václav, se stalo místním rodákem ještě za druhé světové války – 15. 10. 1944 v 16.15 hodin. Přišlo tedy na pozemský svět ve znamení Vah. Když už rozum bralo, poznávalo zdejší dobrotivé lidi. Švarní šohaji a usměvavé děvčice, jejich rodiče, ale i stařečkové a stařenky se často oblékali do nádherných, bohatě zdobených krojů a vyráželi třeba do zdejšího vznosného kostela svatých Cyrila a Metoděje.

Dobře to tady znal i čilý klučina Emilek. Hrával si tu s vrstevníky, ale na rozdíl od nich měl někoho navíc – učenlivou stařenku, jak se zde říká babičce. Jmenovala se Marie Svobodová. Měla patnáct (!) dětí, od rána do večera tedy byla jako včelka v pilné práci.

Zajímavé je, že přitom si ještě našla čas na léčení. Po celém kraji byla vyhlášenou bylinkářkou, uctivé označení „babka kořenářka“ navíc plně nevyjadřovalo její umění. Léčila totiž nejen neduhy lidí (včetně zlomených končetin), ale s prosbou o pomoc a s nadějí za ní přicházeli i sedláci, když jim chřadla domácí zvířata. Věřte, kráva, která přestala dojit, tenkrát představovala velmi závažné trápení.

Emil Havelka: „Lidé z vesnice její pomoc potřebovali i v noci, když byl třeba nějaký obtížný porod. Nejenže znala účinek různých bylin, ale také spoustu zaříkávání. Byla strašně hodná a já za ní moc rád chodil do vedlejší vesnice Bukovany, která byla od té naší asi sedm kilometrů.“

Emilova babička s dědou měli dost velké hospodářství.  

Emil Havelka: „U babičky visely samé pytlíky s kytkami, vonělo to tam jako v krámu. Věhlasná kořenářka říkala, že není bylina, aby na něco nebyla. Od mých pěti let mě pravidelně brala na výpravy za bylinkami, které tak výborně znala a využívala jako pomoc bližním. Přiznávám, že při prvním půlnočním sbírání bylin u hřbitova jsem měl trošičku strach. Tehdy jsme tam šli pro kostival.“

Proč jste tam chodili zrovna o půlnoci jako v nějakém strašidelném filmu?

„Čas sběru je důležitý pro kvalitu každé byliny, pro její nejlepší účinky na zdraví. Je to doba, kdy látky v léčivce obsažené působí nejvíc. Heřmánek sklízíte kolem deváté hodiny, až trochu oschne, slunečnici v pravé poledne. Nu a o půlnoci to platí třeba o kořenu mandragory. Víte, my nejsme vůbec chytřejší než naši předkové. Jejich staré vědomosti jsme jen oprášili. A stále se osvědčují…

Mně se často na bylinky moc nechtělo, proto mě, malého kluka, babička vzala za ruku a já musel jít. Přitom kluci si hráli třeba s mičudou, ale já sbíral léčivky.

Někdy jsem v duchu hromoval, ale dnes s láskou na babičku vzpomínám… Od dětství jsem tak měl k léčivým rostlinám velice blízko.“

Velice mu pomohla koupel ze slivovice

Naštěstí jako děcko nebýval nemocný. Výjimka přišla, když se ve dvou letech těžce rozstonal. Dostal nebezpečný zápal plic, navíc komplikovaný těžkým astmatem. Šlo doslova o život! Rodiče ho na radu babičky vyléčili vskutku netradičním způsobem: Po několik dnů ho pečlivě koupali ve vodě s kvalitní slivovicí! Synek se až zázračně brzy uzdravil – a od té doby nebyl nemocný! Na kvalitní moravskou slivovičku – nejen v podobě koupele – nedal celý život dopustit!

Možná smrt však hrozila chlapci za jiné situace: „Rodiče šli do lesa na suché dříví. Mě posadili uprostřed vyhřáté mýtiny na pařez. Když se tam po čase šla mamka na mě podívat, utrpěla šok a omdlela! Uviděla totiž, jak si poklidně hraji s velkou jedovatou zmijí! Tatínek rychle přiskočil a hada zabil.

Kladný vztah k plazům mi však zůstal dodnes. Když jsem byl třeba na exkurzi v jedné vietnamské farmě, kde chovají hady, krokodýly a medvědy pro potřeby přírodního léčení, pochoval jsem si sedmdesátikilovou krajtu. To je had škrtič, který slouží k výrobě mastí na léčení žil a štítné žlázy.“

Emil vyrůstal odmala i mezi pestrobarevnými květinami. Ještě nechodil ani do školy, když se rodiče přestěhovali do blízkého Kyjova. Tam měla maminka velké zahradnictví. Pracoval v něm i tatínek – zahradní architekt. „Dřeli do úmoru, bez ohledu na čas. Ani já nemohl stát stranou. Musel jsem třeba v zahradnictví okopávat či sázet kytičky.“

V Kyjově začal chodit do školky. Vzpomíná na to se smíšenými pocity: „Když mi bylo asi pět let a chodil jsem údajně do školky, maminka se ptala paní učitelky, jak se chovám. Pedagožka však k její hrůze odpověděla, že takového kluka nikdy neviděla, a tak ani nemůže vědět, jaký je. Načež se hned sešla rodinná rada a ptala se mě, kam chodím. Já říkal, že přece do školky. Tak jsem dostal výprask, že lžu.

Malér měl také dědeček – maminčin tatínek –, kterému mamka vyčítala, že mě s babičkou nehlídají. Děda mě totiž vždycky, nic zlého netuše, dovedl do školky až za dveře, já počkal pár minut, až odejde, a pak jsem rychle zmizel. To znamená, že nikdo nevěděl, že jsem v té školce vůbec byl. Po tom rozruchu si mě dědeček, jak se říká, vychutnal: Jako obvykle mě zavedl do školky, dal za dveře a předstíral, že odchází. Tentokrát to však neudělal, ale v úkrytu si počkal, co se bude dít. Já podle svého zvyku mizel, ale on mě čapl a dostal jsem další výprask.“

A co čilý hošík prováděl místo způsobného pobytu mezi vrstevníky ve školce? Nejraději prý cestoval. Zavzpomínal: „Bylo mi pět let a já se z domovského Kyjova vydal vlakem do Brna za tetou. Cesta trvá hodinu a půl. Já nasedl bez lístku, dojel k tetě, cestu k ní jsem si pamatoval. Brněnská tetička se samozřejmě velice podivila, když mě uviděla samotného.“

Symbolické toulavé boty, či spíše botičky, si však už nazul předtím: „V souvislosti s babičkou kořenářkou z Bukovan si pamatuji událost z doby, kdy mi bylo dva a půl roku. Byl únor, venku obrovský mráz, jak to tenkrát v pravé zimě na venkově bývalo. To se ve sněhu razily tunely, aby se dalo vůbec projít. Maminka na mne neměla čas, tak mě nechala, abych si hrál ve světnici. Já se sám oblékl a vypadl ven. Šel jsem za naším psem Vlkem, to byl vlčák, a za koněm Jerichem. Šlo o vojenského koně, kterého babička s dědečkem dostali na práce v lese. Já už předtím v Bukovanech byl a pamatoval si cestu. Potom mě hledali policajti a hasiči. Jen nějaká stará paní jim při výslechu uvedla, že úvozem se hlubokým sněhem brodil nějaký malý chlapeček se zvířaty. Když mě nakonec našli, dostal jsem strašný výprask, což mě však neodradilo od dalších výletů.“

Kdo ví, možná už někde tady začíná velká touha Emila Havelky po méně i více dobrodruž-ném cestování po celém světě. Každý z nás tak nosí hluboko v srdci, duši i podvědomí různé vzpomínky, které se občas nečekaně vracejí. Kdopak z dobrých lidí si někdy nevybavil tichou vzpomínku na maminku, tatínka, dědu, babičku i na další blízké, kteří je v přesmutné chvíli navždycky opustili.

Vzpomínáme na ně nejen v čase, kdy na hřbitovech rozžíháme světýlka na památku duší zemřelých, ale i při pryskyřičnaté vůni jehličí vánočního stromku.

Každodenní život obyčejných smrtelníků obvykle nepřipomíná pohádkovou procházku provoněným růžovým sadem. Život nám často s gustem hází pod nohy příslovečné klacky, menší i větší.

Hola, hola, škola volá!

Myslím, že nikdo nezapomíná na základní školu, kde začínal – každý po svém – rozum brát. Také Emil Havelka má v této souvislosti opravdu na co vzpomínat. První školní den bývá pro poněkud rozechvělého prvňáčka a jeho bližní velkým svátkem... U Havelků to však bylo jinak: „Na svůj první den ve škole si vzpomínám docela dobře. Všechny ostatní, naparáděné děti vedli poprvé do školy jejich rodiče i další blízcí. Já však šel sám! Moji rodiče pracovali, nemohli mě doprovodit. U nás v rodině se vždy kladla poctivá práce nade vše ostatní. Já to chápal, byl jsem samostatný. Nikdy jsem nesměl mít za sebou, jak se říká, nějakou sukni, která mě vede. Nebyl jsem žádný mazánek, to se u nás nevedlo! Platilo: Jsi chlap, starej se!“

Když máte před sebou tohoto světoznámého elegantního přemoudrého muže, jehož vlasy už k sedmdesátce překrásně postříbřil čas, stěží si ho asi dokážete představit jako nějakého dětského uličníka. Jenže on v základní škole býval „jako z hadích ocásků“. Ovšem před líčením různých alotrií musíme předeslat, že z vlastního učiva měl žák Emil vždy samé jedničky a pedagogové ho dávali v tomto směru ostatním za vzor!

„Měl jsem závažný problém, když jsme se přestěhovali do Kyjova, kde jsem začal chodit do základní školy. Hned vedle nás totiž bydlela moje třídní učitelka. Jakmile jsem něco provedl, okamžitě to rodičům hlásila. Byl jsem nepokojné dítě, takže výprask nebyl výjimkou.

V šesti a půl letech jsem dostal dvojku z chování za to, že jsem rozbil okna na celé škole. Tak jsem vyhrál sázku s kamarádem, že je prakem rozstřílím. Tatínek sice velkou škodu zaplatil, ale také mě obrovsky vyplatil – jistěže na zadek.“

Mít dvojku z chování neboli mravů bývalo tenkrát vskutku černou výjimkou. Věřte, nevěřte, bystrý školák Emil to ještě „vylepšil“. Vzpomíná: „Můj největší školní průšvih se odehrál v páté třídě – a skončil trojkou z chování! Po zvonění, kdy má každý žák způsobně sedět na svém místě, jsme spolu se spolužáky házeli houbou určenou na úpravu tabule. Já ji přitom namočil do inkoustu a mrštil směrem na kamaráda. Jenže co čert nechtěl – zrovinka v tu chvíli se ve dveřích objevil náš učitel přírodopisu. Inkoustová houba přesně podle zákona schválnosti jako raketa přistála na obličeji vyděšeného kantora! A následovala trojka z chování!“

Samozřejmě, byla to nešťastná náhoda, která občas potrefí každého. Také my vzpomínáme na pedagogy, kteří nám tzv. lezli na nervy. Ale ještě více máme v paměti ty hodné, kteří nás chtěli něco naučit pro život. Nespatřovali v každém žákovi jen nevzdělance, obtížný hmyz, hlupáka, nebo dokonce „drzého syčáka, který roste pro šibenici“. A jak to bylo u bystrého školáka Emila?

„Poznal jsem hodně oblíbených učitelů. Měli mě veskrze rádi. Nejen proto, že když něco potřebovali udělat, opravit, tak mě zavolali. Já totiž z domova ovládal různé práce, třeba kolem elektřiny.“

Ano, neměl to vůbec snadné. Příčinou nedostatku času bylo zahradnictví, které jeho rodiče v Kyjově vlastnili, než jim ho později – jakožto „kapitalistům“ – komunisté znárodnili!

„Odmalička jsem žil mezi květinami. Musel jsem je přesazovat, řízkovat... Dělal jsem věnce, svatební kytice, navrhoval parkové úpravy i květinovou úpravu hrobů. Mamka mi dala cedulku a řekla: ‚Tady paní si u nás objednala výsadbu kolem hrobu. Tak tam zajdeš, tady to máš v nákresu a přesně to podle toho uděláš a penízky mi přineseš.‘ S tatínkem jsme jezdili třeba do Lednice nebo Bzence ke kamarádům zahradníkům. Hledali jsme vždycky novinky. Můj tatínek byl expertem, sháněl rostliny, které nikdo jiný neměl. Jezdili jsme z Kyjova až na Šumavu a kupovali azalky, které tam perfektně rostly. Tak já měl pořád práce dost a dost!

Ovšem nechci, aby rodiče vypadali jako bezcitní otrokáři. Ušetřil jsem si prací i na sport – dělal jsem trochu košíkovou, fotbal, plavání, skákal jsem do vody.

Ovšem kladem bylo, že mě rodiče naučili pracovat od rána do večera. Za svou práci jsem musel ručit. Když jsem udělal něco špatně, dostal jsem facku – od mamky aj od taťky.“

Jinoch miloval kytičky a zvířata

Zdánlivě to vypadá, že školák Emilek byl rekordmanem v počtu výprasků – přinejmenším na Kyjovsku.

Tento světoznámý astrolog by mohl vyprávět na základě vskutku bolestivých osobních zkušeností, kdyby byl stále mezi námi. Z naditého fěrtoušku jeho neradostných dětských příhod vybíráme ukázku: „V Kyjově jsem měl vycvičeného kocoura, bohužel naši ho z averze vyhazovali z okna, jistěže nízkého. Kocour však dobře věděl, že za deset minut má zaklepat na okno, já ho pustím dovnitř, aby zase spal se mnou.

Jednou byl silný déšť, zakalená voda stoupala, takže se na břeh dostaly dvě štiky, které z toho řádění živlů byly poněkud otupělé. Já je sebral a dal taťkovi do kádě. Když nabíral vodu, velké ryby se prudce vymrštily. Skoro dostal šok – a já na zadek.

Když mi bylo osm let, přinesl jsem domů dvě pěkné užovky ulovené u řeky. Jedna měla tak metr, druhá jen o málo méně. V domku, který rodiče postavili, jsem žil v podkrovní místnosti. Bylo tam velké akvárium, které se mělo stát pro užovky novým bydlištěm. Bohužel, já ten skleněný příbytek zapomněl přikrýt. Jedna užovka toho využila a ze zajetí rychle uprchla: Prolezla trubkami a dostala se až na lustr, který visel nad tatínkovou postelí. Toho to uprostřed nočního ticha probudilo. Něco se mu nezdálo, rušily ho nějaké neobvyklé zvuky. Maminka, která se právě probudila, z toho málem dostala infarkt. Tatínek měl flintu, a tak hada okamžitě sestřelil – naneštěstí i s lustrem, na kterém plaz visel!“

Tatínkova oblíbená zbraň však byla ve střehu i v jiných případech: „Když mi bylo čtrnáct, poslal mě tatínek v parném létě za sebe na noční požární hlídku. Její členové hlídali, zda někde něco nehoří, hlavně obilí. Vše bylo v pohodě, já se vracel domů. Nasbíral jsem ježky a doma je vypustil do koupelny. Ježouři v tichu strašně dupou. Tatínka podivný šramot vzbudil a dlouho chodil s puškou kolem chalupy, aby vypátral, co se to děje.

Takových neobvyklých průšvihů jsem zažil strašně moc. Když mi hrozil výprask, zabalil jsem se do rohožek, které měla maminka v zahradnictví, aby jimi na zimu přikrývala skleníky. Nic netušící tatínek přišel, vzal rohož a bručel, že je nějaká těžká. Rozbalil ji, já mžikem propadl sklem do skleníku – a dostal další nářez.“

Emil Havelka byl dobračisko od dětství. Jednou mu tatínek koupil hezké jízdní kolo. Když se kamarádovi moc líbilo, hned mu ho dal. Později se tak stalo dokonce s drahocenným „pionýrem“ – malým motocyklem Jawa 50. Doma zas čekalo na rozdávačného lidumila Emila „výchovné potrestání“. Faktem je, že na milované rodiče stále s láskou vzpomínal: „Byli na mě sice dost přísní, ale naučili mě pořádně pracovat. Odmalička mě totiž vedli k činnostem jakéhokoli druhu, ať to byla elektřina, či jiné věci. Já jsem univerzál – dodnes mohu dělat cokoli. Musím tatínkovi a mamce poděkovat za to, že mě vychovali tak, abych se věnoval ostatním lidem, což dělám dodnes. Ty pestrobarevné kytičky mi už také dávno zůstaly v krvi – stejně jako mojí babičce.“

Dodejme, že zmíněná moravská babička E. V. Havelky se dožila požehnaného věku devadesáti sedmi let! Nejspíš by žila ještě déle, kdyby nešťastnou náhodou nespadla z kola, na kterém běžně jezdila i ve svém vysokém věku!

Měl muzikantské geny po dědovi, který sloužil císaři

Vedle přírody lákala mladého Emila hudba. Jistě zdědil muzikantské geny po dědečkovi, jenž dokonce vedl slavnou vojenskou hudbu na samotném císařském dvoře ve Vídni! To je terno! Tento manžel babičky kořenářky se velmi nadanému vnukovi Emilkovi rád věnoval. Emil Havelka nostalgicky vzpomínal: „Ve čtyřech letech jsem se začal učit hrát na housle u svého stařečka. Byla to tvrdá škola – když jsem zahrál falešně, bacil mě smyčcem, což dost bolelo.

Když jsem už uměl hrát, vyplatilo se mi to ve škole: Nemusel jsem totiž zpívat, ale jen doprovázet na skřipky. Nechyběla vystoupení na rozmanitých besídkách ani na jiných akcích, ba ani úspěšná účast na různých soutěžích. Přiznávám, že když dnes vidím, jak nějaký malý kluk či holčička hrají na housle, vzpomínám na svoje dětství: Zas v myšlenkách stojím v pozoru a hraji třeba na oslavách tehdy oblíbeného Mezinárodního dne žen či v domovech důchodců stařenkám a stařečkům.

Moje sbírka houslí je dost rozsáhlá, udivuje i mého dobrého přítele Vaška Hudečka, slavného profesionála. On sám měl jen dva nástroje, ovšem excelentní. Pár svých kousků ze sbírky jsem mu věnoval. Občas si zahraji, abych dostal dobrou náladu a odreagoval se tak od problémů tohoto světa, který není zrovna ideální.“

Při typické skromnosti Emila Havelky dodejme, že mj. ovládal i hru na různé druhy fléten; ani cimbál pro něj nebyl žádnou neznámou. Samozřejmě nádherně zpíval – jako správný rodilý Moravan z kraje dobrých lidí, chutného jídla, vínka i zdravé biopálenky.

Nikdo se tedy ani nedivil, když se nadaný muzikant přihlásil k přijímacím zkouškám na Janáčkovu akademii múzických umění (JAMU) v Brně. Jak to tehdy bylo?

„Když mi přišla pozvánka k přijímacím zkouškám na JAMU, oznámil jsem to doma. Maminka však pro mě neměla žádnou sváteční košili. Dala mi tatínkovu, u které výrazně zahrnula dlouhé rukávy. Když mě takto oblečeného v moravské metropoli viděli, možná si pomysleli, že přijel nějaký chudičký hoch z Nemanic.“

Jak se vaše přijímací zkouška odehrávala?

„Já osobně na přijímačkách zahrál na housle nějaký koncert; myslím, že to byl Paganini, buď A-dur, nebo D-dur. Členové přijímací komise mi hned na místě řekli, že mě asi přijmou. To mě velmi potěšilo a šťastně jsem jel domů. Všechny blízké můj úspěch velice rozradostnil. Zvlášť když vše poté potvrdil dopis s oficiální zprávou o přijetí!“

V zemských hlubinách hvězdy nezáří

Bohužel, jakýsi úředník se všemocným razítkem adresoval čtrnáctiletému chlapci, jenž už předtím dostal vyrozumění o úspěšné přijímací zkoušce, dopis s překvapivým obsahem. Pouhých čtrnáct dnů před zahájením studia na vysněné hudební škole stroze požadoval, aby původní přijetí stornoval. Sen muzikantsky velmi nadaného mladíka Emila Havelky o tom, jak se stane houslovým virtuosem, se zhroutil jako domeček z karet!

Proč? Tatínek (zahradní architekt) je prý politicky nespolehlivý intelektuál. Navíc i matka se zahradnictvím patří k živnostníkům – má daleko k dělnické třídě. Jsou to tedy (podle tehdejších měřítek) kapitalističtí vykořisťovatelé! Nikdo nedbal na to, že maminka, která dře od rána do večera, zaměstnává dvanáct spokojených lidí – živitelů rodin. Bohužel, v tehdejší podivné době (označované jako „padesátá léta“) to nebyla výjimka – ani na venkově.

Dokážete se vžít do pocitů mladé duše? Talentovaný mladík se musel v doprovodu otce povinně hlásit na odboru pracovních sil národního výboru. Dostal na výběr ze dvou možností: jít buď do zemědělství (jednotného zemědělského družstva), nebo do hornictví.

Emil Havelka: „Já hned řekl, že půjdu na horníka. Ještě jsem neměl čtrnáct roků a už jsem byl na šachtě. Můj strýc působil na hornickém učilišti v Dubňanech. Já si však řekl, že půjdu od tohoto místa co nejdále. Tak jsem se přihlásil do Ostravy. Nastoupil jsem 1. září, ale 9. září na šachtě, kde jsem měl pracovat, došlo k explozi. Zahynulo sto dvanáct horníků! Otec za mnou hned přijel, chtěl, abych okamžitě šel zpátky domů. Já však řekl: ‚Už jsem tady – a zůstanu!‘ “

Ostatně i uhlí je namnoze tvořeno zkamenělými rostlinami. Začínal jako hornický učeň, což tenkrát bylo čestné povolání. Líbil se mu nejen stejnokroj, ale hlavně dostatek práce pro lidi, kteří chtěli opravdu dělat.

Emil Havelka: „Já byl z domova odmalička naučený poctivě makat. Vždycky jsem byl první, práce jsem udělal nejvíc. Co jsem vzal do ruky, to se podařilo.V učilišti bylo mnoho kluků z rozvedených nebo jinak rozvrácených rodin či učňů se špatným prospěchem. Já však měl vždycky jedničky! Z učiliště mě proto poslali na báňskou průmyslovku. Po jejím absolvování mě umístili na Důl 1. máj v Karviné. Dostal jsem na tehdejší poměry opravdu vysoký plat. Když umíš pracovat, tak se tě nikdo nevšimne a každý je rád, že svoji práci uděláš. Já vždy začínal jako první a končil jako poslední, třeba i na šachtě. To mě vyneslo do popředí, všichni věděli, že jsem pracant, což byla obrovská výhoda. Za to stále vděčím rodičům.“

Možná to zní jako báchorka, jenže v případě Emila Havelky to byla od dětství svatá pravda! Úspěšně se zaškolil na důlního technika. Poté dělal náročné důlní měřictví. Poznal i důležitou funkci štajgra – vedoucího úseku – a potom ekonoma střediska.

Horníci tenkrát nemuseli absolvovat povinnou vojenskou službu, pokud dodrželi závazek, že budou pracovat dvacet let na šachtě, na kterou nastoupili. Ovšem oblíbený Emil Havelka, jemuž kamarádi přátelsky říkali „šohaj z Kyjova“, šachtu změnil. Hlavně však svého nadřízeného rozzlobil, když na schůzi s početnou účastí lidí nebojácně kritizoval jeho chyby. Šéfík se mu pomstil vojnou.