OSAMĚLÁ
MEREDITH

OSAMĚLÁ
MEREDITH

Claire Alexander

Přeložil Martin Urban

Meredith, Alone

Copyright © 2022 by Claire Alexander

All rights reserved.

Translation © 2022 by Martin Urban

ISBN 978-80-249-4881-2

Prolog

K vlakovému nádraží to mám šest minut chůze, což je dost času, pokud si vezmu boty bez podpatku. Na věšáku u vstupních dveří visí baloňák, v jeho kapse je červená čepice. V tašce na kuchyňském stole čeká vše potřebné pro den strávený v kanceláři. Mám čerstvě umyté a učesané vlasy, na rtech nanesený lesk, který má stejnou barvu jako čepice – což je sice náhoda, ale líbí se mi to.

Kdesi mezi kuchyní a domovními dveřmi se mi v hrdle usadí semínko pochybností. Nedokážu ho spolknout ani vykašlat. Mám sevřený hrudník, horké dlaně. Po pažích mi jako miniaturní elektrické šoky stoupá mravenčení. Dívám se na podlahu a pozoruju, jak moje chodidla kloužou po prknech, která jsem před pouhým měsícem tak důkladně osmirkovala. Jako by ty nohy patřily někomu jinému.

Na schodišti si kecnu na zadek, sedím na třetím schodu odspodu a zkouším polknout. Stále zírám na chodidla navlečená v tlustých ponožkách. Nosím je vždy do svých nízkých bot – jsou mi o půl čísla větší, protože moji velikost v obchodě neměli. Ty boty na mě teď v pozoru čekají pod pověšeným kabátem na konci chodby. Vím, že tam jsou, ale nedokážu k nim dojít.

Vždyť stačí jenom dojít ke dveřím. Vklouznout do bot a zatáhnout na nich zip. Obléknout kabát a nasadit červenou čepici. Přehodit tašku přes rameno a zamknout za sebou. Jednoduchý sled úkonů, které z celého dne zaberou pouhou minutu. Stále ještě můžu do práce přijít včas.

Jenže semínko v krku se zvětšuje. Lapám po dechu. Není tu nikdo, kdo by mi pomohl, a sama na to nestačím, paže a nohy mi hoří.

Když konečně zvládnu vytáhnout z tašky mobil, je o tři hodiny víc a mám dvanáct zmeškaných hovorů. Přesto jsem pořád na schodišti a sedím na třetím schodu odspodu.

Den 1214.

Středa, 14. listopadu 2018

Jmenuju se Meredith Maggsová a 1214 dnů jsem neopustila domov.

Den 1215.

Středa, 14. listopadu 2018

Když dorazí, právě uklízím obývák. Nejdřív zaparkuje šedé auto před domem. Potom přichází po chodníčku k domu. Pod jednou rukou si nese tenké desky, má dlouhé nohy. Ke dveřím mu stačí udělat tři kroky.

V 10:57 zvoní ten vysoký muž u dveří.

Líbí se mi, když jsou lidé dochvilní. Nemívám moc návštěv – pravidelně se u mě stavuje jen kamarádka Sadie se svými dětmi Jamesem a Matildou, pak ještě kurýr z dovážkové služby Tesca. Sadie chodí často pozdě a bývá vynervovaná, ale té to prominu, protože je to samoživitelka s náročným zaměstnáním – dělá zdravotní sestru na kardiologické ambulanci v největší glasgowské nemocnici. Kurýr Tesca jezdí vždycky načas.

Několikrát se zhluboka nadechnu a sleduju svá chodidla v modrých teniskách, jak kráčí ke dveřím. Pozoruju, jak pravá ruka sáhne po klice, uchopí ji, zmáčkne, zatáhne. Otevřu dveře pomalu k sobě a rychle si ho obhlédnu. Kostkovaná košile zapnutá až ke krku, na ní tmavě modrý kabát s kapucí. Bude o pár let mladší než já, alespoň myslím. Prostě někdo, kdo si užívá pobytu na čerstvém vzduchu a sluníčku. Má tmavé vlasy, po stranách kratší, na temeni delší. Přátelský výraz – široce otevřené oči a nenucený úsměv.

Moc návštěv ke mně nechodí. Ale tahle vypadá na první dojem OK.

Podává mi ruku. „Meredith? Tom McDermott z Podaných rukou, charity pro osamělé. Na setkání s vámi jsem se těšil.“

Kéž bych dokázala říct to samé, ale na seznamu věcí, na něž se těším – uznávám, že krátkém – tohle setkání není. Poznávat nové lidi mě nikdy netěšilo. Zejména ty, kteří jen přijdou zkontrolovat, jestli se nezanedbávám, nechřadnu nebo nesnídám vodku. Když si ve formulářích zaškrtnou všechna příslušná okénka, zjistí, že jsem vcelku nudný případ.

Potřesu Tomu McDermottovi rukou, protože se to sluší. Je to první muž, co zavítal do mého domu po Gavinovi – po půvabném, milém Gavinovi, který nedokázal čelit mým nočním můrám – ale nijak ohrožená se necítím. Tom McDermott stojí v kostkované košili a kabátu na zápraží, ale strach mi nenahání.

Přesto ho nezvu dál. Ještě ne. Neochotně a na pochybách, že to vůbec k něčemu bude, jsem ho sem vytáhla poté, co mi Sadie nechala na jídelním stole pod krabicí sušenek brožurku. Tu samou právě Ted McDermott loví ze složky a mává mi s ní před očima. Na velký černý slogan na brožurce JSME TU PROTO, ABYCHOM VÁS DRŽELI ZA RUKU reaguju propletením prstů za zády. O tomto projevu vzdoru vím jen já.

Dívám se na dvojici lidí na přední straně brožurky. Jejich obličeje znám – vídám je několikrát denně, protože tu brožurku mám přichycenou na dvířkách ledničky magnetem ve tvaru srdce. Jeden patří ženě středního věku, druhý muži, který by mohl být jejím dědečkem. Má kalný pohled, po každé straně hlavy chomáč bílých vlasů, s rameny vytaženými k uším se v křesle scvrkává. Ti dva se na sebe usmívají a v duchu svého loga se drží za ruce.

„Vždycky jsem si myslela, že pomoc pro osamělé se týká starých lidí,“ říkám Tomu McDermottovi, kterému se chystám brožurku prezentovat coby vzorek A.

„My se vlastně snažíme oslovit každého, kdo potřebuje přátele. Postarší lidi, teenagery i všechny mezi tím.“

„Mám přátele,“ oznámím mu, byť poněkud zveličuju realitu.

„Možná tam zbývá místo ještě pro jednoho?“

Zamyslím se, jestli se můj maličký okruh přátel vůbec dá okruhem nazvat – ledaže by se počítaly i kočky – a na slova o školení, hodnocení rizik a kodexech chování se příliš nesoustředím. I tak ale dospěju k názoru, že mě to zajímá natolik, abych ho pustila dál.

Téměř hotovou skládačku puzzle s obrazem Polibek od Gustava Klimta na konferenčním stolku v obýváku jsem sklidit nemohla, tak jsem stolek opatrně přisunula ke stěně. Pokud Tom McDermott potřebuje stůl, můžeme se přesunout do kuchyně.

Můžu ho tam nechat a jít uvařit čaj. („Bez cukru, jsem sladký až dost,“ prohlásí a mrkne na mě, což mi z nějakého důvodu připadá spíš roztomilé než slizké). Když se vrátím do obýváku, klečí a prohlíží si Polibek.

„Jak dlouho vám to trvalo?“ vyzvídá.

„Pár dní, vždycky když jsem měla tu a tam volnou půlhodinku,“ vysvětluju a pokládám tác s čajem na podlahu. Navzdory McDermottovu tvrzení, že je sladký až dost, jsem na podnos přidala talíř sušenek s čokoládovou náplní.

„Úžasné,“ prohlásí. Domnívám se, že tím myslí tu skládačku, a ne sušenky, přesto po jedné sáhne a kousne si. Zůstává sedět na zemi v tureckém sedu a sušenku spláchne douškem čaje. Na to, že je tu cizí, se v mém obýváku docela zabydlel. Sedím na kraji pohovky, horký hrnek mi zahřívá dlaně.

„Meredith, opravdu vás rád poznávám. Dřív, než si začneme povídat, bych vás rád obeznámil s činností naší charity. V roce 1988 ji přímo tady v Glasgow založila žena jménem Ada Swinneyová, jejíž matka nemohla kvůli demenci opouštět dům. A my teď máme stejné poslání jako kdysi Ada – nabízet společnost, přátelství a podporu komukoli, kdo to potřebuje.“

Nevím, co na to říct, tak jen usrkávám čaj.

„To nejdůležitější je, abyste se se mnou stále cítila dobře a v bezpečí. Pokud by to v kteroukoli chvíli přestalo platit, ozvěte se a já bez jakýchkoli řečí odejdu!“ Vytáhne ze složky pár formulářů. „Odbydeme si nejdřív tu nudnou část?“

Odpovídám na všechny jeho otázky a přikyvuju pokaždé, když je to třeba, dokud všechny formuláře nevrátí na původní místo.

„Je jasné, že co se puzzle týče, jste hvězda. Jak jinak ještě trávíte čas?“

Po pár dlouhých vteřinách, co se Tom McDermott usmívá – uznávám, že má vlídné oči – a já na něj nechápavě zírám, řeknu: „Dost čtu.“

„No to vidím!“ Ukáže na stěnu obloženou knihami. Pak jedním ladným pohybem vyskočí na nohy. Vzhledem k jejich délce mě jeho mrštnost překvapí. „Máte tu pestrý výběr, Meredith. Spoustu klasiky… historie… umění… Která z nich je vaše nejoblíbenější?“

„Vlastně mám nejradši sbírku básní. Od Emily Dickinsonové.“ Stoupnu si k poličkám vedle něj a sáhnu po tenké oranžové knížce. Hřbet má po desítkách let používání a držení v prstech mnohem starších, než jsou ty moje, měkký a pomačkaný. Koupila jsem ji v oblíbeném antikvariátu, na vnitřní straně obálky má vepsáno: „Navždy, tvá Violet.“ Často jsem dumala, kdo ta Violet mohla být a proč kniha, která jí byla věnovaná s takovou oddaností, skončila za dvě libry u mě. Ale ať už byl příběh té knížky jakýkoli, cítím se s ní bezpečněji.

„Dickinsonová. To je ta, co v mozku pohřeb cítila, že jo? Geniální.“

„Jestli chcete, můžete si sbírku půjčit.“ Tou nabídkou překvapím sama sebe.

„To bych moc rád. Děkuju, Meredith. Budu na ni dávat pozor a vrátím vám ji při příštím setkání.“

Trochu mě to zaskočí. Očekávala jsem, že nabídku k vypůjčení mé nejoblíbenější knížky uctivě a slušně odmítne. Ale než se stačím opět posadit na pohovku, už si ji strká do složky a bere si další čokoládovou sušenku.

„Meredith, vím, že jste už velmi dlouho nevyšla z domu.“

„Dvanáct set patnáct dní,“ upřesním.

„Velmi dlouho,“ zopakuje.

„Ano, čas letí.“

„Vy ty dny počítáte?“

Krčím rameny a připadám si hloupě. „Když nemám co odpočítávat, tak sčítám.“

Obtočím si paže kolem těla, i když si moc dobře uvědomuju, jaký tím vysílám signál.

„Jestli nechcete, nemusíme o tom mluvit.“ V porovnání s mým ostrým tónem je ten jeho vlídný. „Jsem tady proto, abych vás blíže poznal. Rád bych se dozvěděl, jak žijete, co se vám líbí a co ne, jak trávíte čas. A… No, možná přijdeme i na způsob, jakým byste se dokázala vrátit do světa?“

„Ale já ve světě jsem,“ prohlásím vzdorovitě.

„Samozřejmě že ano. Ale…“

„A mám kocoura. Jménem Fred.“

„Fred? Jako Fred Astaire? Fred Savage?“ Zazubí se.

Já ne. „Prostě Fred.

„Kočky zbožňuju,“ prohlásí. Začínám se domnívat, že Tom McDermott se mnou bude souhlasit, ať řeknu cokoli. Skládačku puzzle považuje za úžasnou. Emily Dickinsonovou a kočky zbožňuje. Začínám litovat, že jsem mu dala svou nejcennější básnickou sbírku. Možná už ho nikdy neuvidím a stejně tak ten milovaný, omšelý oranžový přebal. Zajímalo by mě, jestli bych mu mohla říct, aby mi knížku vrátil. Anebo, kdyby třeba šel na záchod, mohla bych mu ji vytáhnout ze složky a vrátit tam, kam patří, na druhou polici odshora.

Jenže nic nenasvědčuje tomu, že by chtěl na záchod. Chce si dál povídat o kočkách.

„Co se stane, až Fred onemocní?“ vyzvídá.

Tom McDermott mě podcenil. Všechny podobné otázky už jsem si dříve vyslechla.

„Fred nikdy není nemocný,“ oznámím hrdě. „Ale mám hodně dobrou kamarádku Sadie. Ta by ho vzala na veterinu.“

„Aha. Tak to je dobře. Co všechno ještě pro vás Sadie zařizuje?“

„Jednou měsíčně mi zajde s receptem do lékárny. Toť vše. Je to kamarádka, ne pečovatelka.“ Cítím napětí v ramenou. Od chvíle, co jsem mu svěřila svou knížku, jsou celá ztuhlá, vytažená až někam k uším. „Nic jiného nepotřebuju.“

„A pracujete… na plný úvazek?“

„Píšu na volné noze, takže se to různí. Ale práce mám dost.“

„Píšete? To zní zajímavě.“

„Ani ne. Pod články v New York Times nebo jinde moje jméno nefiguruje. Píšu webový obsah pro pár firem.“

„Je to zajímavější než to, co jsem dělal dřív já, věřte mi.“ Zašklebí se. „Před rokem mě z finančního sektoru propustili pro nadbytečnost. Takže si dávám trochu pauzu a snažím se přijít na to, co dál.“

Přikývnu. Nezávazné konverzace mi nikdy nešly.

„Co příbuzní, Meredith? Navštěvují vás?“

„Je to komplikované.“

„S takovými věcmi si umím poradit,“ ujistí mě vlídným tónem. „Ale nemusíme o tom mluvit, Meredith.“

„Mám matku. A sestru. Fionu. Fee. Je o rok a půl starší než já.“ Všechno to vychrlím rychle za sebou.

„Jaká je vaše sestra?“ Od něj ta otázka zní přirozeně.

„Je jiná než já. Ale nic nového o ní nevím. Už dlouho jsme spolu nemluvily. Vlastně se s ní ani s matkou vůbec nevídám.“

„Tak to je komplikované,“ pronese Tom potichu. Pak čeká. Dumám, jestli mám říct víc, když mi dává prostor. Ale nenacházím ta správná slova, tak jdu do kuchyně pro další sušenky.

O půl hodiny později stojím u vstupních dveří a trpělivě čekám, až Tom McDermott odejde, udělá tři kroky po chodníčku, nastoupí do šedého auta a odjede. Jsem vyčerpaná ze všeho toho povídání, z otázek, ze starostí o svou knížku, ze všeho toho předstírání, že můj život je na stupnici od jedné do deseti na desítce, když ve skutečnosti po většinu dní sotva dosahuje k číslu šest.

S odchodem si dává načas. Už mi hojně poděkoval za pohostinnost, díval se mi zpříma do očí a oznámil, že příští týden zase přijde, pokud tedy nebudu proti. Fred nás pozoruje ze svého oblíbeného místa v křesílku na podestě nad schodištěm. I pro něj je to první mužská návštěva v tomto domě a mě by zajímalo, jestli si kočky takové věci uvědomují. Na jednu stranu jsem ráda, že předtím nešel dolů Toma přivítat.

„Mějte na vědomí, že z vaší strany nejde o žádnou povinnost,“ informuje mě Tom. „Jestli nesnesete moje vtípky nebo si nemůžete dovolit všechny ty sušenky, které spořádám, kdykoli mě vyhoďte. Slibuju, že se neurazím.“

„Máte mou nejoblíbenější knížku, takže se asi ještě uvidíme.“

„Pravda.“ Usměje se. „A já se zase těším, které puzzle složíte příště.“

„Bude to mozaikový vzorek na obkladačky. Velice propracovaný.“

„Už se nemůžu dočkat. Tak na viděnou, Meredith.“

Zvedám ruku, že mu zamávám na rozloučenou, ale on se na prahu zastaví.

„Ještě jedna věc, Meredith… jestli můžu? Zajímá mě tohle – není tu něco, po čem se vám stýská? Něco, co nemůžete dělat doma?“

Začalo hustě pršet. Tom McDermott si zapne kabát s kapucí. Husté šedé mraky pozdního odpoledne za jeho hlavou plují mým směrem. Beru je na zřetel, aniž bych se na ně musela koukat. O krůček ustoupím, dál od otevřeného prostoru.

„Plavání, miluju plavání,“ hlesnu.

„Já jsem mizerný plavec. Zvládnu čubičku, a to je asi tak všechno. Mimochodem…“ Límec kabátu si vytáhne výš a ze špičky nosu setřepe kapku. „Jestli to takhle půjde dál, budu muset domů doplavat. Na shledanou, Meredith. Opatrujte se.“

„Vy taky, Tome McDermotte,“ šeptám při zavírání dveří.

V noci se mi zdá, že s Emily Dickinsonovou plaveme ve velikém jezeře čubičku. Na břehu sedí Tom McDermott s tím starým pánem z letáku. Sledují nás, mávají a jedí čokoládové sušenky.

Den 1219.

Pondělí, 19. listopadu 2018

Kouknu na hodiny. 8:19. Téměř načas. Mám spoustu času na cvičení, než dám v 8:54 vařit vejce. Dvě na pět minut, aby měla dokonale tekutý žloutek. Tři dny mi trvalo, než jsem to zvládla vychytat, metoda pokus – omyl.

Ale ještě předtím, než dojde řada na dokonalá vejce, dvacet minut kardio cvičení. Jaký objev bylo zjištění, že dvacetiminutový trénink každý den v týdnu – s libovolným dnem odpočinku – k udržení kondice stačí. Mám pár oblíbených sestav na YouTube. Tu a tam jednotlivé prvky prostřídám, jen tak pro zábavu. Na cvičení doma o samotě je krásné, že nikdo nevidí, jak se po šesti kolech dřepů s výskokem zadýchávám.

Po kardio cvičení vždy následuje relaxace: protahování, hluboké dýchání a pozitivní afirmace. „Bez výhrady sama sebe přijímám,“ je jedním z posledních příspěvků do mého repertoáru. Ale dneska ráno s tím mám opět problém, vyřčená slova nějak nezní. Moje terapeutka Diane říká, ať vytrvám, že se účinek dostaví, až se z toho stane zvyk. Namítla jsem, že afirmace by neměly být lži, což vedlo k dlouhé debatě o sabotování sebe sama.

Když mám ranní cvičení za sebou a vejce se pomalu vaří, hodím do toustovače dva plátky slunečnicového chleba a nechám je tam zezlátnout. Lehce je namažu máslem, nakrájím na proužky a vyskládám na talíř. Potom do puntíkovaných kalíšků umístím vejce, rozbiju špičku (to je na tom to nejlepší) a usednu ke stolu s čajem v nejoblíbenějším hrnku, který ladí s kalíšky na vejce. Je 8:59. Dokonalé. Z těchto drobných úspěchů mám radost.

Několik hodin pracuju off-line, lehce poobědvám sendvič se sýrem a kyselou okurkou, potom se připojím k internetu. Dobu strávenou on-line se snažím omezovat, protože vím, jak snadno se tam člověk může zaseknout. Připadá mu to jako deset vteřin, a přitom uplynula hodina. Jednou jsem si zkusila napsat harmonogram brouzdání na internetu, nicméně záhy jsem zjistila, že se nevztahuje na pravidelné, spontánní vyhledávání na Googlu, jako když jsem třeba potřebovala recept na bešamelovou omáčku nebo si nemohla vzpomenout na celé jméno páté manželky Jindřicha VIII. (který se mi vybavil při přemýšlení o misogynii, a ony se mi všechny ty jeho Kateřiny odjakživa pletly).

Vím, že podle některých lidí je internet strůjcem všeho zla, ale já bych bez něj nepřežila. Doslova. Protože si můžu cokoli objednat s dovážkou až domů, často s doručením do čtyřiadvaceti hodin. Čerstvé mléko, tampony, baterie, knihy. Když někdy nechci nikoho vidět, nemusím ani otevřít domovní dveře. Mám u nich zvenku přistavenou bednu, která je dost velká na to, aby se do ní doručené balíky vešly. Tímto hrdě přiznávám, že jsem ji tam připevnila sama.

Naštěstí jsem objevila chytrou apku, která mi čas strávený na internetu měří, a když překročím osm hodin denně, odpojí mě. Šest z nich trávím prací v závislosti na počtu rozdělaných projektů, takže dvě hodiny zbývají na misogynní krále a vše ostatní. I po všech těch měsících mě stále překvapuje, jak snadno se vejdu do stanoveného limitu. Ale to jen díky tomu, že dokážu využívat čas smysluplně.

Po pročtení zpravodajství (je mezinárodní den mužů, kvůli čemuž uvíznu v bizarní směsici názorů na toxickou maskulinitu) se přihlásím na stránky podpůrné on-line skupiny NejsteSami, do níž jsem vstoupila na základě e-mailu od Sadie s výzvou MRKNI NA TOHLE!!! v předmětu zprávy. To byl jen jeden z jejích skvělých nápadů, má jich spousty. Posílá mi odkazy na nové knihy nebo články, o kterých doufá, že mě donutí stát se opět normálním člověkem. Posílá mi e-maily s recenzemi nových restaurací, esemesky se zlevněnými nabídkami wellness víkendů a odpoledních svačin. Pro všechny případy, píše. Mažu je, aniž bych je četla. Vím, že to Sadie myslí dobře, ale volný čas nechci trávit pročítáním průzkumu sociálních fobií ani knížek o agorafobii od autorů, kteří mají za jménem dlouhou řadu náhodně seřazených písmen.

Aby bylo jasno, ani jednou z výše zmíněných poruch netrpím.

Musím uznat, že kamarádčin nápad se skupinou NejsteSami byl jeden z těch lepších. Líbí se mi anonymita navazování kontaktů přes internet, zároveň mě uklidňuje, že nejsem největší šílenec v zemi. Zrovna dnes je aktivních devadesát osm členů skupiny, což je na pondělní dopoledne docela normální. Večery a víkendy jsou ze zřejmých důvodů mnohem rušnější. Mám štěstí, že můžu pracovat z domova, s volnou pracovní dobou, a nejsem vázaná na ubíjející rutinu od devíti do pěti. Po té se mi rozhodně nestýská. Často pracuju pozdě do noci – jsem ráda vzhůru, když město spí.

Na chatu se ozvu několika pravidelným uživatelům s dotazem, jak se měli o víkendu. Janice (MALAJAN) si prý užila své s nevyzpytatelnou pubertální dcerou, ale dokázala odolat pokušení sníst všechny čokolády z krabice značky Quality Street (snědla jich jen osm, takže jí ani špatně nebylo). Gary (ZACHRANMESIM) píše, že byl na tahu – navzdory předsevzetí neflámovat – ale co prý má dělat, když se na terapii hrazenou pojišťovnou čeká osmnáct měsíců. Prozradím mu, že já na svou terapeutku čekala rok, a ačkoli Diane nepatří k mým největším oblíbencům, nikdy jsem se po konzultaci s ní necítila hůř než před tím. Janice mu radí, aby si objednal soukromou psychoterapii za padesát liber na hodinu. Gary na to, že doba je zlá a že takovou částku si dovolit nemůže. Janice opáčí, že takovou částku nejspíš utratí týdně za pivo a vodku, a debata nabere nepříznivý směr. Nechávám je přít se o nástrahách samoléčby a silných a slabých stránkách systému státní zdravotní péče. Jako obvykle se točí v kruhu. Právě se chystám odhlásit, když vtom se na displeji zobrazí okénko pro soukromý chat.

KOCICIDAMA29: Haló?

Přejedu kurzorem na profilovou fotku – chundelatá bílá kočka mi vyloudí úsměv na tváři. Kouknu na podrobné informace: žena, 29, Glasgow.

PUZZLEHOLKA: Čau! J

KOCICIDAMA29: Nevím, jestli dělám dobře. Jsem tu prvně… Jen s někým potřebuju mluvit… L

PUZZLEHOLKA: Hele, to je OK. Já jsem Meredith.

KOCICIDAMA29: Čau, Meredith. Já jsem Celeste.

PUZZLEHOLKA: Čau, Celeste. Vidím, že jsi z Glasgow? Ráda poznávám další domorodce.

KOCICIDAMA29: Taky jsi z Glasgow? Jú, teď mám pocit, že si povídám se skutečným člověkem. V jaký části města bydlíš?

PUZZLEHOLKA: Rozhodně jsem skutečná J. Žiju v East Endu.

KOCICIDAMA29: Právě jsem se přestěhovala na novou adresu v centru. Je to poblíž umělecké školy.

PUZZLEHOLKA: Fakt? Tam jsem dřív trávila spoustu volna. Skvělé časy!

KOCICIDAMA29: Bydlím na Sanderson Street.

PUZZLEHOLKA: Nekecej! Tam já bydlela taky. Č. P. 48.
Byt A.

KOCICIDAMA29: Meredith, nebudeš tomu věřit. Jsem na 48D.

PUZZLEHOLKA: TVL! Není to šílený? To je byt o patro výš!

KOCICIDAMA29: Jasný. Kdy jsi tu žila?

PUZZLEHOLKA: Odstěhovala jsem se odtamtud asi před pěti lety. Řekla jsem si, že je potřeba se konečně rozhoupat a pořídit si vlastní bydlení. Líbí se ti tam?

KOCICIDAMA29: Okolí je úžasný. Byteček ale titěrný. Sotva by se sem vešla kočka.

PUZZLEHOLKA: LOL! To si pamatuju. Když už je řeč o kočkách… Co je to za krasavici na tvé profilové fotce?

KOCICIDAMA29: Aha, ta je mámina. Lucy. Tady bohužel domácí mazlíčky nechtějí L

PUZZLEHOLKA: Já mám kocoura. Jmenuje se Fred.

KOCICIDAMA29: Jé… Ty máš ale štěstí! Budeš si ho muset nastavit na profil, abych ho viděla!

PUZZLEHOLKA: Udělám to! Zaslouží si vystavit J

KOCICIDAMA29: Jsem ráda, že jsem tě poznala, Meredith. Co tě sem přivádí?

Jezdím prsty po klávesnici a píšu obvyklou odpověď.

PUZZLEHOLKA: Kamarádství a podpora. Mám duševní poruchu.

KOCICIDAMA29: Snad z tebe nepáčím informace?

PUZZLEHOLKA: Vůbec ne J

KOCICIDAMA29: J Takže jak to tady funguje?

PUZZLEHOLKA: No, různé věci tu mají svoje fóra. Deprese, závislost, PTSD… vlastně cokoli. Ty monitorují a moderují dobrovolníci. Je tu i spousta stránek s radami a kontakty na profesionální linky důvěry a zdroje. Taky můžeš s dalšími uživateli soukromě chatovat, jak s jednotlivci, tak se skupinami. Jako my teď.

KOCICIDAMA29: Upřímně řečeno, je to docela skličující.

PUZZLEHOLKA: Hele, to je OK. Nemůžu slíbit pomoc, ale určitě dokážu naslouchat, kdyby sis potřebovala o něčem popovídat.

Představuju si, jak se dívá na obrazovku a zvažuje, jestli se má svěřit cizímu člověku. Zkouší odhadnout, jestli se bude cítit líp, anebo hůř, když se o své myšlenky nebo trápení podělí. Na to jí nedokážu odpovědět. Sama jsem se po téměř dvou letech plně neotevřela Janice ani Garymu.

KOCICIDAMA29: Vlastně bych ráda chvilku chatovala o kočkách, jestli nevadí?

PUZZLEHOLKA: Lepíš téma mě ani nenapadá. J

Nakonec debatujeme celou věčnost, nejen o vzájemné náklonnosti ke kočkám, ale i o Lize, která bydlí v čísle 48B a na parapetu si suší mokré spoďáry. Prozradím, že od doby, co zhruba v roce 2002 odvál Lize vítr černá krajková tanga přímo do cesty autobusu číslo 60, už se mohla poučit. Celeste odepíše, že Liza nejspíš už černá krajková tanga nenosí a přidá spoustu smajlíků. Já se při té vzpomínce nahlas rozchechtám.

Uvědomím si, že zanedlouho přijde Sadie – včera večer poslala zprávu, že se staví po vyzvednutí Jamese ve škole. Než se odhlásím, řeknu Celeste, a nikoli jen ze slušnosti, že chatovat s ní bylo opravdu milé.

Když Sadie o pololetí přibyla do prváku mojí střední školy, byla o hlavu větší než všichni kluci a odvážná stejně jako její účes. Vlasy blonďaté tak, že byly téměř bílé, nosila úplně nakrátko, kolem uší vystříhané oblouky. Ostatní holky ze třídy se na ni zpoza svých loken dívaly opovržlivě, mně ale Sadie připomínala jednu z modelek mámina katalogu s módou Freemans. Já neměla ani bujné kadeře, ani cool sestřih jako Sadie. Máma za takový luxus odmítala platit. Vlasy jsem nosila dlouhé a rovné a ve stejně nudném odstínu, jaký jsem měla odjakživa.

Paní Brooksová posadila Sadie při hodině angličtiny vedle mě a po krátkém oťukávání (jo, Twin Peaks jsem viděla; seriál Doma a daleko je rozhodně lepší než Sousedé; z kapely New Kids on the Block mám nejradši Donnieho, ale Jordana hned po něm) se z nás staly kamarádky.

„Prošla jsi zkouškou,“ oznámila mi po pár letech.

„Ty ne, ale zželelo se mi tě,“ řekla jsem a nehnula přitom ani brvou.

„Jsme jako sůl a pepř. Úplně jiné, ale doplňujeme se.“

Navštěvuje mě, kdy jen může, někdy i s dětmi v těsném závěsu. James a Matilda zůstávají střídavě u Sadie a jejího bývalého muže Stevea, který hraje na kytaru v revivalové kapele Led Zeppelin a od Sadie utekl za svou fanynkou půl roku po narození Matildy. Sadie je bojovnice. Když jí svůj odchod jednoho sobotního rána oznámil nad miskou ovesných vloček, zareagovala: „Se divím, že vůbec nějaký fanynky máš.“ Když se svým otlučeným kufrem odešel, napochodovala Sadie do garáže a namočila jeho ceněný Gibson Les Paul do pastelově růžové barvy. Pro případ, že by mu to nemuselo dojít, si pak s kytarou v ruce a vztyčeným prostředníkem pořídila selfíčko, které opatřila popiskem: „Tohle ti bude připomínat dceru. Má to stejnou barvu jako stěny jejího pokojíčku.“

Bylo to zhruba před rokem a od té doby mezi nimi panuje takové přátelství, jaké je u dvojice, do jejíhož vztahu zasáhlo cizoložství a odchod z domu, možné. Fanynka Stevea opustila jen pár týdnů poté, co podlehla jeho kytarovým riffům, načež se chtěl vrátit s prosíkem domů, jenže Sadie už vyměnila zámky. Zkoušel jí něco zahrát u domovních dveří, skrz otvor ve schránce na dopisy, ale ona pustila na plné pecky Red Hot Chili Peppers a ječela na něj: „John Frusciante – tomu já říkám pan kytarista!“

Jeden víkend v měsíci bývá Sadie bez dětí, takže se toho snaží stihnout co nejvíc. Onehdy se u mě stavila mezi třetím a čtvrtým dostaveníčkem (naplánovanými na dobu oběda a večeře; rande u snídaně a brunche už měla úspěšně za sebou). „Na randění mám strašně málo času,“ vysvětlovala mému povytaženému obočí. „Přestaň mě soudit, koukej postavit na čaj a já ti povyprávím o Larrym, který stále bydlí s matkou.“

Sadie jsem nesoudila, rozhodně ne víc, než ostatní soudí druhé. Její randění mě spíš fascinovalo. Já byla na nějakém dostaveníčku tak dávno, že mi to připadá jako celá věčnost. „Měla bys jít na on-line seznamku,“ radila mi jednou Sadie. „Jen tak pro legraci. Nikdy nevíš… Třeba tam poznáš někoho, kdo tě bude přitahovat i skrz zavřený dveře. Až k tobě potom přijdu, bude v nich díra ve tvaru tvý postavy.“

Rozpačitě jsem se tomu smála. Obě jsme věděly, že by to chtělo něco víc, abych vytáhla paty z domu.

Představa, že by měla zůstat doma tři dny, natož tři roky, je pro Sadie tak vzdálená, že mi první měsíc nevěřila. Až když ke mně přišla jednou večer a našla mě ležet pod stolem, začala to brát vážně.

Pro Sadie je náročné se smířit s tím, že takhle jsem šťastná. Nebo aspoň šťastnější než ve fázi ležení pod stolem. Můj stav může být totiž mnohem horší než slabá šestka na stupnici od jedné do deseti. Myslím, že jí je to jasné, ale tu a tam si to musíme vyříkat.

„A co lidi?“ ptá se.

„Jaký lidi?“

„Ostatní lidi! Co potkáš venku. Náhodní lidi, co ti obohatí život.“

„Mně náhodní lidi život nikdy neobohacovali.“

„Pamatuješ na ten večer… Jak jsme se seznámily s tím týpkem, co nám četl z ruky?“

„Ten, co ti řek, že se staneš šéfkuchařkou?“

„Pořád se to může stát!“

„No, já šest dětí mít asi nebudu.“

„Nikdy nevíš.“

„Zrovna tohle vím.“

„Dobrá, věštec to byl mizerný. Ale tobě se po těch večerech nestýská? Po poznávání legračních, zajímavých, šílených lidí?“

„Sadie, na půlku z nich si nepamatuju. A zas tak zajímaví zase nebyli.“

Zasmuší se, cítím se provinile. Ti lidé byli jen pouhou částí příběhu. Zábavu jsme si vymýšlely samy, Sadie a já, vymetaly jsme bary, chechtaly se, tancovaly, malovaly si budoucnost.

„Nechybí ti, že se lidem nedíváš do očí?“ ptá se potichu, jako by se bála, že se rozbrečím.

„Teď se dívám do tvých,“ odpovím vlídně.

„Ano, ale těch už musíš mít po krk.“

„To nikdy. Máš krásný oči. Mění barvu podle toho, jakou máš náladu.“

Zašilhá a vyplázne jazyk. „Teď jsou taky krásný?“

Usměju se na ni, na svou vtipnou kamarádku, která by pro mě udělala cokoli.

Jelikož je umanutá, ještě neskončila. „A co čerstvej vzduch?“

„Mám neustále otevřená okna, taky často vystrčím hlavu ze dveří za domem, abych se pořádně nalokala toho nejčerstvějšího glasgowského.“

„Meredith, přestaň si dělat srandu.“

„Nedělám.“

Takhle to jde dál, než to jednu z nás omrzí. Pak se začneme bavit o něčem jiném.

„Hrozně nerada tě vidím takhle,“ řekla mi o Štědrém večeru poté, co jsme si předaly dárky, práskly Christmas crackers a pevně se objaly. Pak měla v plánu vyzvednout u Stevea děti a jet domů chystat oběd na další den.

Poodstoupila jsem od ní s dotazem: „Jak?“

„No… osamělou.“

„Nejsem osamělá, Sadie. Mám Freda.“ Hned v kuchyni zamňoukal, aby mě podpořil, jako vždycky. „Ani osamělá, ani nešťastná. Bývala jsem, teď ale ne.“

„Na Štědrý den by nikdo neměl být sám,“ prohlásila popuzeným tónem, za který obvykle schovává komplikovanější emoce.

„Mám Freda,“ zopakovala jsem. „Budu koukat na Někdo to rád horké a začnu skládat nové puzzle. Už se nemůžu dočkat.“

„Ty a ty tvoje puzzle!“ Už to neznělo tak popuzeně. Dala mi lehkou herdu do paže, pak za sebou zavřela dveře. Chvilku jsem tam stála s rukou opřenou o zárubeň. Někdy mám pocit, že svým odchodem vysaje z tohohle domu veškerý život.

Dnes je James nachlazený, Matildě roste nový zub a Sadie má kocovinu. „Dlouho se nezdržíme,“ slibuje, když všude po chodbě odkládají čepice, bundy a boty. Fred na děti nemá čas, schovává se pod postelí.

„Cos vyváděla?“ ptám se. „Nějak tě to sebralo,“ dodám, což si mohou dovolit pouze celoživotní přátelé. „Vlastně…“ Prohlédnu si ji zblízka. „Zároveň vypadáš skvěle. Svítí ti oči.“

„Mám známost,“ zašeptá a nedokáže potlačit rozšiřující se úsměv. Způsob, jakým se na mě podívá, mi napoví, že to není nic pro malá ouška. Mezitím co vysype pytel hraček na podlahu v obýváku a rozbalí každému z dětí sušenku, vařím čaj a na oblíbený starožitný talíř – což je jedna z mých nejlepších trofejí z eBaye – vrším dobroty pro dospělé.

„Vůbec nemůžu jíst,“ říká Sadie mezi doušky čaje. „Jé, ačkoli tohle vypadá lákavě. Možná jeden zkusím.“ Ukousne brownie s čokoládou a burákovým máslem. „Mer, ty jsou fantastický.“

„Jo, ale pověz mi o tý známosti.“

Přísahám, že když vysloví jméno „Colin“, zrudnou jí tváře a oči se jí rozzáří. „Před dvěma týdny jsme se seznámili přes internet. Měli jsme třikrát rande. V životě jsem nepoznala někoho jako on.“ Natáhne se přes stůl a popadne mě za ruku. „Jsem tak šťastná, Mer.“

Během dvou šálků čaje vykládá, že Colinovi je dvaačtyřicet, je truhlář, rozvedený, bezdětný, ale chodit se single matkou mu vůbec nedělá problém („Na rozdíl od většiny idiotů, se kterými se seznamuju,“ dodá). Je velkorysý, vtipný, sebekritický, vysoký a fotbal je mu úplně fuk. V zásadě je to její ideál. „Je úplně jinej než Steve,“ vykládá. „Mer, myslím, že bych se do něj mohla fakt zabouchnout. No věřila bys tomu?“

Opětuju široký úsměv, je nakažlivý. Přitom mi její nadšení připomene, nakolik jsem ochuzená o tak široké spektrum normálních lidských emocí. Když myslím na Gavina, vybavím si, co to znamená mít vztah, ale žádné pocity. Jako by to prožil někdo jiný a jenom mi to vyprávěl. Život mám rozdělený na období před a potom a ten předchozí zůstává mimo můj dosah.

Do kuchyně se přibatolí Matilda, po obličejíku má rozmazanou čokoládu. Vrhne se ke mně a zaboří mi hlavu do klína.

„Kristepane, vždyť jsi celá od čokolády!“ Sadie vyskočí ze židle. „Dojdu pro ubrousky a očistím ji. Tilly, ty lumpačko malá, pojď sem.“

„To je dobrý, Sadie,“ říkám a cuchám kadeře, které mě lechtají pod bradou. Takhle blízko u těla už jsem dlouho nikoho neměla. Vrtící se Matildu volně obejmu a užívám si sušenkovou vůni malých holčiček. Vím, že za minutu se vrhne na něco jiného. Zatímco se Sadie na chodbě přehrabuje ve svých početných taškách, dívám se na Matildina drobná chodidla v pruhovaných punčocháčích a prstíky ulepené od čokolády. Polechtám ji na kulatém bříšku, zachichotá se. Taky se rozesměju, vzhlédne ke mně.

„Ukaž zoubky,“ požádám ji, načež otevře dokořán ústa a zvrátí hlavu dozadu, abych lépe viděla.

„Páni! Tolik velkých zubů!“ Nadšeně přikyvuje, ústa stále rozevřená. Zadívá se modrýma očkama do těch mých a zůstane překvapivě bez hnutí stát, zírá na mě, dokud do kuchyně nevejde Sadie.

„Podívejme, jak si tu společnou chvilku užívají,“ zavrká, ale vzápětí si uvědomím, že vzala Matildu do náručí a odnesla ji do obýváku, společná chvilka je pryč. Začne mi být zima, když už vedle sebe nemám teplé tělíčko. Stáhnu si rukávy svetru níž a ruce překřížím přes břicho ve snaze načerpat teplo, které se mi od nikoho jiného nedostává. Takhle tam sedím, prochladlá, s vážným výrazem a bolestivým knedlíkem v krku, dokud se nevrátí Sadie.

Když za hodinu Sadie a děti odejdou, chodím po domě v jejich šlépějích, zametám drobky, otírám čokoládové otisky prstů a vracím věci na své místo. Vím, že když je u mě Sadie s dětmi, není pro ni snadné se uvolnit. Nejspíš se domnívá, že mě nepořádek po dětech otravuje, ale tak to není. „Máš to tu bez poskvrnky!“ říká pokaždé. Někdy to zní jako obvinění.

Má pravdu, ale co může taky jiného čekat? Jsem tu jen já s velice zvláštním zrzavým kocourem, který úzkostlivě dbá o svou toaletu a několikrát denně se čistí. Jeden talíř a jedna vidlička ve dřezu jsou umyté raz dva. Koš na prádlo naplním až po několika dnech. Vytvářím hrozně málo odpadu. Rozhodně preferuju mít věci srovnané. Kdybych měla žít v nepořádku, necítila bych se dobře.

Nepořádek po dětech je však něco jiného. Připomíná mi, že jsou tu lidé, kterým na mně záleží. Kteří mě budou navštěvovat, dokud tu budu, a zanechají po sobě nějakou stopu. Uklízet po nich mi dává pocítit, jaké by to bylo být matkou. Mít lidičky, co se spoléhají na to, že je budu udržovat čisté, v teple, šťastné a v bezpečí. Myslet na takové věci hodně bolí.

Otírám kuchyňský stůl, představuju si Sadie schoulenou na pohovce, jak se zubí do mobilu. Na první esemesky čerstvého vztahu, z nichž poskočí srdce radostí. Nevím, jestli to moje ještě vůbec někdy poskočí.

Když uklízím lopatku a smetáček do skříňky pod dřezem, všimnu si, že ve velkém květináči v rohu kuchyně stojí Matildina žlutá lahvička s pitím. Zajímalo by mě, proč ji schovala právě tam. Zvažuju, že ji tam nechám, aby ji příště sama objevila. Ale nakonec ji odnesu do obýváku a postavím doprostřed knihovničky. Chci na ni vidět, až tu budu v noci sedět a skládat puzzle nebo si číst. Lahvička v místnosti vypadá na jednu stranu nepatřičně, na druhou se tam dokonale hodí.

Den 1222.

Čtvrtek, 22. listopadu 2018

Tom, jeho široký úsměv i kabát jsou zpět.

„Hrozně mě to mrzí, Meredith,“ říká, když si sedá na pohovku. „Zapomněl jsem přinést vaši Emily Dickinsonovou.“

Poklesne mi nálada. Nebýt té knížky, dnešní návštěvu bych zrušila. Tom je fajn, ale v noci jsem pracovala a teď nemám na tlachání náladu.

„Nedělejte si s tím hlavu,“ řeknu prkenně. „Uvařím čaj.“

Zatímco čekám, až začne v konvici vřít voda, zírám na svůj odraz ve dvířkách trouby. Je normální, že dvířka trouby dělají člověka starším? Nemám tušení, ale na mém obličeji je znát nějaké trápení, které jsem tam dřív neviděla. Za pár měsíců mi bude čtyřicet. Jediný muž v mém životě je tu proto, aby se mohl přátelit s úplně cizími lidmi, zatímco se snaží přijít na to, jakou práci by doopravdy chtěl dělat.

Naleju čaj, navrším na talíř sušenky a šinu se do obýváku, kde zjistím, že Fred leží Tomovi na klíně, má roztažené nohy a nahlas přede. Očividně Toma přivítal s velikou radostí.

„Že ale zbožňuje drbání na břiše, co?“ zubí se na mě Tom.

Fred po mně zběžně hodí okem, když pokládám tác na konferenční stolek, pak se opět soustředí na nového kamaráda.

Jidáš jeden, říkám si v duchu.

„Jak jste prožila týden, Meredith?“

Pokrčím rameny. „Jako obvykle.“

Tom se natáhne pro šálek, Fred mu seskočí z klína. Obkreslí mi mezi kotníky osmičku, já se k němu sehnu a podrbu ho na hlavě, aby věděl, že mu tu předchozí drobnou nerozvážnost odpouštím.

„Víte, co bych moc rád? Skládal puzzle. Naposledy jsem to dělal jako malý, a už se nepamatuju, jestli mi to šlo, nebo ne, ale rád bych to zkusil. Půjdete do toho?“

Myslím, že do toho půjdu. Polibek je už hotový, ale se vzorkem mozaiky jsem ještě nezačala. Přinejmenším by mohla skládačka puzzle zaměstnat Toma natolik, aby mi nepokládal další záludné otázky. „Vyberete si něco?“ Ukazuju na krabice na spodních policích knihovničky.

Vybírá rychle, instinktivně – Santa Maria del Fiore, nádherná katedrála ve Florencii, tisíc dílků. „Tahle je náročná,“ varuju ho. „Spoustu detailů.“

„Mám rád výzvy. Kromě toho mám v týmu profíka.“

Přesunu tác na podlahu a rozložím dílky skládačky na stolek. „Vždycky začínejte od okrajů. Ale nejdřív rozdělíme dílky podle barev. Je to pak mnohem jednodušší.“

Pár minut pracujeme mlčky, děláme pořádek v drobných částech florentské dominanty. Tom shromažďuje světlé barvy, já tmavé.

„Stavěli ji přes sto třicet let,“ informuju ho. „Obří kupole byla součástí plánů od začátku, ale postavit ji nějakou dobu trvalo, takže zůstávala celé roky neuzavřená.“

„Panečku. Shora musí být úžasný výhled.“

„Teď pojďme hledat okraje,“ řeknu a představuju si, jak kráčím po stovkách úzkých schůdků k vrcholku katedrály. Jak maličká by byla v porovnání s panoramatem Florencie, ale jak obrovská by mi připadala po dosažení vrcholu. Jako když jsme coby děti byly na obří horské dráze v zážitkovém parku Camelot. Holé nohy nám visely z nejvyššího bodu dráhy dolů, odkud Fee ráda komentovala, co vidí dole na zemi, a smála se, jak jsou tam lidé malincí. Já se chtěla dívat jenom na oblohu.

Ztratíme pojem o čase a Tom u mě zůstane přes hodinu. „Omlouvám se, Meredith. Určitě musíte mít něco na práci.“

„To je dobrý. Když se snažíte postavit katedrálu, čas jen letí.“ Shlédnu na výsledek naší práce, kde jsou hotové okraje, dostávat tvar začíná i obloha s mraky.

Nahlas se rozesměje, což působí v mém malém domku zvláštně.

„Vy jste legrační, Meredith.“

Pohrávám si s táckem a připadám si trapně. „Tohle mi ještě nikdo neřekl.“

„Lidi někdy nevidí to, co mají přímo pod nosem. Ale právě to patří k mým největším schopnostem.“ Mrkne na mě. „Ještě jednou se omlouvám za tu knihu. Hodím vám ji sem, až půjdu zítra okolo.“

Zamyslím se nad tím. „Netrapte se tím. Prostě ji přeneste za týden.“

Den 1225.

Neděle, 25. listopadu 2018

Lidé se mě často ptají, jestli nemívám dlouhou chvíli. Přísahám, že ne. Aspoň ne víc, než si myslím, že mívají dlouhou chvíli ostatní. Dny, týdny a měsíce mi někdy proklouznou mezi prsty jako zrnka písku. Den má stejný počet hodin pro mě i kohokoli jiného, navíc nemusím věnovat čas partnerovi nebo dětem. Cesta do práce mi trvá každý den tři minuty, a ne tři hodiny, jak to v některých případech bývá. Někdy uběhne týden, a já se nedostanu k otření žaluzií v obýváku, nestihnu si odstranit popraskaný lak z nehtů nebo nestačím otevřít rostoucí hromádku pošty na parapetu. Vždycky je tu něco, k čemu se nedostanu, například opravit izolaci kolem vany nebo uspořádat šatník podle ročního období. Žít osaměle s minimem rušivých elementů nutně neznamená být výkonnější než ostatní. Někdy si dokonce nedám ani sprchu.

Nejnáročnější bývá neděle, ale snažím se ze všech sil prázdný prostor vyplnit. Nechám si doručit noviny, rozdělím je podle sekcí a rozložím po jídelním stole. Upeču pár koláčků a připravím konvici čaje, ačkoli jsem tam jen já. Koláčky, talíře, nože, ubrousky, to všechno vypadá jako nachystané pro celou rodinu. Ruce se natahují po novinách a hledají sportovní stránku nebo přílohu na křídovém papíře. Kolem stolu putuje dóza s máslem, v malinové marmeládě zůstávají drobečky. Nad šumem z rádia se nese brebentění a smích. Zajímalo by mě, co dneska dělá Fee, jestli na mě myslí. Možná s Lucasem a mámou taky jedí koláčky. Anebo vyrážejí na nedělní oběd do hospody. Nechci být s nimi, ale Fee bych u sebe mít chtěla. Aspoň takovou, jaká bývala dřív. Se kterou jsem sdílela pokojík – a někdy i postel – skoro půlku svého života. Tu Fee, kterou jsem doprovázela k oltáři. A s níž jsem se cítila v bezpečí až do chvíle, kdy to skončilo. Pak si vzpomenu proč a koláček mi v ústech zkamení.

1993

„Proč nemáme žádný fotky z doby, kdy jsme byly mimina?“ zeptala jsem se Fiony.

„Máme je,“ odpověděla.

„Fakt?“

„Máma má krabici ve skříni. A v ní starý věci. Fotky z Polaroidu. Na jedný jsme ve vaně, ty a já. Jako mimino jsi byla pěkně tlustá.“

„Chci ji vidět,“ prohlásila jsem a její rýpavou poznámku ignorovala.

Bylo mi čtrnáct, navážno jsem chodila s prvním klukem a díky trávení času s jeho rodinou jsem se začala víc zajímat i o tu svou. Tlachání u snídaně tam bylo normální. Říkat pravdu bylo normální, i když bolela. A normální byly i rodinné fotografie.

Jamieho máma měla fotky úplně všude: vystavené nad krbem, přichycené magnetem na dveřích lednice, s láskou uložené ve fotoalbech, vytahované na světlo při každé příležitosti ztrapnit děti. Ze stěny u schodiště vytvořila galerii, kde vystavila všechny profesionální fotografie (rodinné portréty, promoce, svatby) pečlivě naaranžované ve shodných stříbrných rámečcích. Všimla jsem si, jak je nepatrně narovnává, kdykoli jde nahoru nebo dolů, což byl drobný projev péče o domácnost cestou na záchod. Právě profesionální portréty mě fascinovaly nejvíc. Nikdy by mě nenapadlo, že by někdo chtěl platit jinému člověku, aby ho vyfotil v tom nejlepším oblečení a s novým účesem na pastelovém pozadí. Fotografie Jamieho, na níž jako batole seděl tátovi na koleně vedle své matky a starší sestry, mi umožnila pohled na jiný typ rodiny. Obličeje jim zářily štěstím. Žádný prázdný pohled v očích. Žádný doutnající vzdor.

S Jamiem jsem zůstala déle, než jsem měla, protože v okruhu jeho rodiny jsem byla šťastná. Když jsme se rozešli, víc než on mi chyběla jeho máma. Někdy jsem si prodloužila cestu na brigádu v rychlém občerstvení, abych šla kolem jejich domu. Ačkoli měli v obýváku zatažené závěsy, cítila jsem tu vřelost za nimi. Bažila jsem po ní.

„Povídej o těch fotkách,“ dožadovala jsem se a vypnula telku.

Fiona si povzdechla, s rukama založenýma se ke mně otočila. „Proč? Jsou to jenom starý fotky.“ Jenže já její rádoby netečný postoj prokoukla. Těšilo ji, že ví něco, co já ne. Moc tajností jsme jedna před druhou neměly, aspoň zatím. O pokojík jsme se dělily, co mi paměť sahá. Vím, že v pátek nosila svou nejlepší podprsenku (fialovou s krajkami). A vím, že někdy v posteli brečela, když si myslela, že spím.

Pokrčila jsem rameny. Tuhle hru můžeme hrát obě. „Tak ať. Půjdu je najít a přesvědčím se sama.“

Sestra ihned vyskočila z gauče. „Ukážu ti je.“

Kradly jsme se po schodech nahoru. Nevím proč, jelikož máma odešla hrát bingo a vrátit se měla až za pár hodin. Přesto jsme cítily její přítomnost. Skrývala se za každým zaskřípáním schodu, za každým zarachocením okna. Nebyla tam, a zároveň byla všude, obojí najednou.

V jejím pokoji už jsem nebyla celé měsíce. Byl cítit po laku na nehty a cigaretách, zrcadlo nad toaletním stolkem bylo zaprášené. Odvrátila jsem se od něj. Bylo divné vidět se v jejím osobním prostoru. Tohle nebylo místo, kde bych se cítila vítána. Byla to Fiona, za kým jsem jako malá chodila, když jsem se v posteli počurala nebo měla noční můru.

„Pojď,“ řekla Fiona netrpělivě a táhla mě ke skříni. Stála na špičkách, aby dosáhla na nejvyšší poličku, kde nahmatala starou krabici od bot.