Obsah

Věčnost

SVĚT

BOLEST

VLCI

BŮH

PRÁZDNOTA

SVĚTLO

RYCHLOST

ZLO

TMA

SMRT

OČI

ŠÍLENSTVÍ/ŽIVOT

ČAS

OHEŇ

VÁLKA

KREV

Copyright © Karel Veselý, 2022

All rights reserved

Graphic design © Juliána Chomová, 2022

ISBN 978-80-242-8603-7

Věčnost

2041

„With A Sigh I Pass Away

Falling Into Harmonic Sleep

Then I’ll find My Prophecies Wasn’t Lies

Falling Into The Abyss I Come

I, I am Dying

Death does Heal Me

In The Cold Winds Of Nowhere“

Dissection: In the Cold Winds Of Nowhere

Prázdná a temná nemocniční chodba. Po vlhkých stěnách se rozlézá plíseň, netěsnícími okny profukuje a já ležím v kovové postýlce na kolečkách, kterou ze všech stran sžírá rez.

Rok 1981 a já jsem se před pár hodinami narodil. Jsem jen uzlíček kostí a kůže, a i dýchat mi dělá velké problémy. Moje vědomí je teprve v zárodku, hrany reality nejsou obroušené, čerstvě vytržený z bezpečí dělohy nejspíše vnímám jen nedozírnou, děsivou prázdnotu světa kolem sebe. Tuším nevlídnost existence, její bolavou podstatu – strach a tíseň jsou moje první pocity.

Porod byl komplikovaný, trval několik hodin, a když skončil, doktoři zjistili, že mám vadu srdce, kterou nelze dostupnými prostředky léčit. „Bude žít sotva pár hodin,“ prohlásil primář oddělení, a tak mě sestra položila do postýlky a odvezla na opuštěnou chodbu vedle sálu. Tak se to prý tehdy běžně dělalo.

Můj život neznamenal nic. V chladné nicotě jsem čekal na svůj nevyhnutelný konec.

Máma mě po porodu ani neviděla, vysílená upadla do bezvědomí. Měl jsem být její první dítě, předtím několikrát potratila. Tentokrát už všechno vypadalo nadějně, ale v posledním okamžiku se to zvrtlo. Na začátku osmého měsíce ji přepadly hrozné bolesti břicha a pak se objevila krev jako můj první vzkaz univerzu. Doktoři uměle vyvolali porod, ale mně se ven nechtělo.

Když se máma probrala, řekli jí, že jsem nepřežil.

Měli mě na té studené chodbě nechat. Křičel jsem asi jako šílený, na světě se mi pramálo líbilo a dalších šedesát let, které jsem se chystal na něm prožít, mě v tom počátečním pocitu jen utvrdilo. Země by se stejně dobře točila i beze mě, málokdo by si vůbec všiml, že na ní chybím.

Byl jsem ale odsouzen k existenci, aniž bych měl možnost volby.

Po nějaké době mě na chodbě objevil mladý doktor z ranní směny, který šel náhodou kolem. Zhrozil se a nařídil další vyšetření. Převezli mě zpátky na porodní oddělení, kde se ukázalo, že šelest srdce zázračně ustupuje a mám slušnou šanci na přežití.

Ani ne o týden později jsem nemocnici s mámou opustil a začal zjišťovat, že svět za jejími dveřmi je stejně šedivý a nevlídný jako chodba, v níž jsem strávil první noc svého života. Ten chladný dotek prázdnoty, která se po mně tehdy sápala, mě pronásledoval každý další den života. Prázdnota už se mnou zůstala.

Život byl jako nesnesitelné břemeno, kterého jsem se chtěl zbavit, ale nenašel jsem k tomu nikdy sílu ani odvahu. Hlavně proto, že jsem věděl, že ještě něco musím dodělat. Něco moc důležitého.

Teď opět ležím na pojízdných nosítkách v nemocniční chodbě. Jsem už starý muž, který naplnil groteskně zbytečný život a je připravený konečně odejít. Možná je to úplně stejná chodba, město i nemocnice souhlasí. Je zase noc, přikryli mě smradlavou dekou, ale i přes ni cítím vlezlý chlad bouřky za oknem. Maso je ponořené v bolestné agonii, pálení z jednotlivých ran se slévá a já cítím, jak z nich odtéká krev. Tohle tělo už mi však nepatří.

Upadám do harmonického spánku. Mozek vynechává. Otevírat oči je stále těžší a těžší.

Poslední nádech. Vím, že umírám, cítím to. A rozlévá se ve mně klid. Vím, že teď už smím všechno opustit.

Zabil jsem ho.

Napravil jsem svoji největší životní chybu, sňal ze sebe vinu a teď už můžu pokojně odejít z tohoto světa, který stejně nikdy nebyl můj.

Padám do propasti, život byl pro mě jako nemoc.

Smrt mě vyléčí.

SVĚT

1995

„Black Is The Night, Metal We Fight

Power Amps Set To Explode

Energy Screams, Magic And Dreams

Satan Records The First Note“

Venom: Black Metal

Jak vlny nestoudného hluku narážejí do neomítnutých chladných zdí, tříští se a zasypávají nás. Srdce buší jako tympán a ve vzduchu je cítit statická elektřina, skrze niž jsme všichni propojeni.

Válečníci na bojové výpravě s cílem rozsekat hudbou tento svět na cucky. Satan kytara, Evil zpěv a kytara, Komanč bicí, Pakoš kytara a já basa. Slyším to dodnes. Skřehotající hlas trhající uši, buranské riffy, které stěží drží pohromadě, basa, jež se jen zmateně snaží chytit neandrtálských blastbeatů. Bylo to neurvalé, nemocné…

… bylo to krásné. Tak krásné, jak jen chaos může být. V tom sklepě jsem se cítil tak naživu jako nikdy předtím a ani potom. Celý zbytek života se mi bude zdát, že realita je něco, co mi jen protéká mezi prsty, kdežto tehdy jsem měl ještě pocit, že se jí dotýkám.

Patnáct, šestnáct, ne víc. V hlavě jen nádherný zmatek a v těle touhu, která nemá cíl, ale přesto musí být naplněna. Slepá, zuřivá, zničující.

Zázrak, že naši sebranku Komančovi rodiče do sklepa vůbec pustili, ale asi jsme je nakazili svým nadšením. Sehnat aparaturu a nástroje bylo stejně snadné. „Kluci, vy vážně chcete hrát metal? Asi mám ještě kytaru a kombo v garáži, stavte se pro to.“

Za chvíli máme všechno, co potřebujeme. Naši zbroj. Jsme připraveni vyrazit do války.

Když řezavý zvuk kytary poprvé protne ticho toho zatuchlého místa, páchnoucího po shnilých bramborách, projede mi po zádech mráz. Právě se pod dohledem špinavé žárovky u stropu zrodilo něco, co je jenom naše. Tón jako žiletka zařezávající se do masa, kód oddělující naši realitu od té venku.

Jen si tak osaháváme nástroje. Zkouším, co to udělá, když se dotknu struny na své base, a ona vydá hluboký tón, tučný a nahý jako stehno herečky ve starém kalendáři, který visí na zdi sklepa. Zkouším si vzpomenout na hmaty popsané v jednom fanzinu a z posloupnosti se mi rodí těžkopádná, nevinná, ale přece jen melodie. Tu-dum-du-dum. Už nikdy pak ze strun nevyloudím nic krásnějšího, čistšího.

Později tu noc hrajeme, jako bychom chtěli naše nástroje zničit. Hrajeme, jako bychom měli v úmyslu zbořit sklep i s domem nad ním, město nechat vyletět do vzduchu, zabít celý svět. Nenávidíme všechno tak, jak jen umí nenávidět patnáctiletý člověk. Ta surová energie byla bezmála hmatatelná – napnuté svaly, zaťaté zuby, přimhouřené oči, sveřepé výrazy ve tvářích.

Tohle je metal. Muzika tak strašně tvrdá, že se s ní dá rozbít všechno – cokoliv, o čem si smrtelníci myslí, že je pevné a nezlomné. A my jsme právě dostali tuhle strašlivou zbraň do ruky.

Ve škole nemyslím na nic jiného, než jak znovu sevřu v dlaních basu a budu se laskat s jejími strunami. Mačkám je doma v dětském pokoji, nevadí, že nemám aparát, mačkám je, až mi bělají prsty, až z nich teče krev. A když usínám, moje prsty v mysli jezdí po hmatníku.

Chvíli trvá, než se struny naučím zkrotit, vnutit jim řád. Sice bude těžké v tom šíleném hluku můj nástroj vůbec slyšet, někde tam ale bude, uvězněný ve zběsilém zvířecím hlomozu.

Když dnes vzpomínám na dobu, kdy mi bylo patnáct, vždycky se mi vybaví ten nekonečný neklid. Nutnost hýbat se, objevovat, tvořit, ničit a nejlíp všechno zároveň. Energie, co nikdy nevyprchá a je tu se mnou od rána, od prvního otevření očí. Pořád v pozoru. Napětí. Aniž bychom nad tím přemýšleli, přesně tohle jsme chtěli dostat do naší hudby – dělat metal, který by byl stejný, jako jsme byli my. Naštvaní a pořád v pohybu.

Samozřejmě že se nám to nedařilo. V naší hlavě jsme byli tou nejbrutálnější kapelou všech dob, když jsme si pak ale pouštěli záznam z pásky, znělo to, jako když někdo shodí po schodech kýbl do sklepa. Byli jsme zoufalí, ale naše zoufalství nás zároveň pohánělo dál.

Komanč měl poučku, že při metalu se nesmí přemýšlet. Že je nutné vypnout mozek a nechat hrát svoje vnitřnosti, ty nejzapadlejší, nejodpornější orgány, které samy vědí, jak má znít zlá hudba. Skutečné zlo jde zevnitř z lidí, říkal. Nejspíš to někde vyčet. Pořád ležel v časopisech a knížkách. Sám se naučil anglicky, odebíral fanziny a dopisoval si s lidma z Norska nebo Anglie. Vypadal jako slušňák, měl dobré známky, ale něco uvnitř ho nezadržitelně táhlo mimo normální svět.

V patnácti ovšem člověk stejně moc nepřemýšlí – nechá se vést pudy. Museli jsme občas cvičit, plánovat, diskutovat, zapojit rozum, ovšem drtivá většina toho, co jsme v kapele dělali, byla zcela intuitivní. Věci existovaly v souladu s energií v nás, stačilo je jen synchronizovat.

Se Satanem jsem se seznámil na střední. Bylo mu jen o dva roky víc, díky své vytáhlé, ramenaté postavě však připomínal našeho staršího a mnohem zkušenější bratrance. Vždycky vypadal tak, že nikdo ani na chvíli nepochyboval, co poslouchá za hudbu – roztrhané džíny, černý křivák pokrytý nášivkami a obří řepa padající do obličeje pokrytého pupínky a rašícími trsy špatně holených vousů. Vždy měl ten nejsveřepější výraz a nejspíš jsem ho nikdy neviděl se usmát. Když šel po školní chodbě, trčel z davu, byl nad všemi, nešlo si ho nevšimnout. Každý věděl, o koho jde.

Doneslo se mi, že má obrovskou sbírku metalových kazet, které za peníze kopíruje. Hltal jsem Pestilence nebo Napalm Death, nahrával si na kazety písničky z rádia, chtěl jsem však víc.

A on měl vstupenku.

Náš vztah byl zprvu čistě obchodní. Na stroji úhledně sepsaný seznam kapel s názvy desek a daty vydání. A u nich v řádku ceny. S kazetou i bez. Na preciznost toho seznamu jsem si vzpomněl o spoustu let později, když jsem žádal v bance hypotéku a koukal do tabulek s úroky. Stejně chladná neúprosnost.

Každou velkou přestávku se k jeho lavici táhla fronta. A on úřadoval, zapisoval jména, kasíroval peníze a vypadal strašně důležitě, jako by mu ani nebylo sedmnáct. Distribuce metalu byla zatraceně vážná věc. Kazety si nechal posílat z ciziny a celá odpoledne trávil jejich kopírováním na japonské hi-fi věži svých rodičů. Svému byznysu byl zcela oddaný.

Byl jsem z toho setkání dost nervózní a dlouho jsem se k němu odhodlával. Pochybuju, že mě při prvním kontaktu vůbec zaznamenal. Nejspíš se mi ani nepodíval do očí. „Jméno, třída. Číslo kazety. S, nebo bez.“ Všechno probíhalo absolutně efektivně, údaje si zapisoval do svého notýsku a já jen čekal, kdy přijde obligátní „další“. Přišlo a já jsem si šel po svých, šťastný, že už za týden budu moct strčit do svého přehrávače kazetu, o níž jsem si předtím jen četl. Padla na to většina mého kapesného, ale metal byl nade vším.

Trvalo další tři měsíce a nespočet transakcí, než Satanovi došlo, že nejsem jen další pózer a s metalem to myslím vážně. Dozvěděl se, že s Evilem a Pakošem máme něco jako kapelu. Vlastně jsme o tom víc mluvili, než že bychom hráli, já jsem neměl ani žádný pořádný nástroj, ale on se rozhodl to s námi zkusit. Když se jeho vysoká postava v křiváku zjevila ve třídě, všichni zmlkli.

„Hraju na kytaru a mám bubeníka, přidejte se k nám.“

Zůstal jsem stát s otevřenou pusou. Nestávalo se, aby o dva roky starší přišel do naší třídy a mluvil s někým z nás jako se sobě rovným. Navíc zrovna on!

Samozřejmě jsem přikývl.

S Evilem a Pakošem jsme byli kamarádi už od základky. Ti dva si prošli cestičku od Motörhead, Iron Maiden a Judas Priest k Metallice a Slayer a já se k nim později také připojil. Milovali jsme tu hudbu a chtěli jsme hrát něco podobného, jen jsme úplně nevěděli jak na to.

Když jsem od Satana dostal starou omlácenou baskytaru, na kterou to dřív chvíli zkoušel jeho otec, nejdřív jsem nevěděl, co si s ní vůbec počít. Přišla mi těžká, nemotorná, nedokázal jsem z ní vyloudit nic smysluplného. Luštil jsem basové tóny uprostřed změti zvuků na deskách, odkoukával fígly v televizi u jiných basáků, ale pořád jsem zůstával na úplném začátku.

Evilovi naproti tomu stačilo vzít kytaru, zapojit ji a hrát. Tvrdil, že ji drží poprvé v ruce, ale vypadalo to, jako by na ni hrál odjakživa. Já se snažil, on ten kód rozlouskl hned. On metal nemusel studovat, žil ho, měl ho v sobě. Krom toho se nejvíc z nás tří podobal oněm mystickým bytostem z černobílých fotek ve fanzinech, které nám ukazoval Komanč. Dlouhé vlasy nosil už od základky, džísku zdědil po svém bratrovi, který v osmnácti narukoval, a v obličeji nosil zvláštní škleb, jenž okolí přesně říkal, co si myslí o světě kolem sebe. Fuck off. Pohrdání smíchané s arogancí a špatně skrývanou agresivitou.

Mým rodičům se vůbec nelíbilo, že se kamarádím s někým jako on. Otec o něm říkal, že je to vyvrhel a roste pro kriminál. A že ho jeho rodiče zapomněli správně vychovat. O to víc jsem ale Evila potřeboval vídat – být s ním bylo nakažlivé, opojné. Kvůli tomu, že se choval vždy a za každou cenu spontánně, dokázal pokaždé najít správnou hlášku nebo třeba jen rozčísnout napjatý okamžik smíchem. Pro zamindrákovaného, uhrovitého teenagera byl nedostižným vzorem, příkladem člověka, který se dokázal zbavit všeho, co ho omezovalo. Zatímco můj život sestával z úpěnlivého pozorování sebe sama a přemýšlení nad možnostmi, on je prostě jen naplňoval, aniž by se potřeboval někoho ptát na svolení. Tady a teď. Zběsile, rychle, bez myšlenek na budoucnost. Pokus, omyl.

Pakoš byl pro mě vždycky trochu záhada, nenápadný, zakřiknutý kluk, který všude chodil s Evilem jako jeho stín. Miloval počítače, ale moc toho nenamluvil – o náklonnosti k metalu říkala vše podstatné jeho obří kštice a trička s logy kapel, která nosil. Nejspíš to byla jeho jediná skutečná kvalifikace, proč být v kapele. Na kytaru hrál spíš symbolicky, Evil ale tvrdil, že je pro kapelu nepostradatelný.

Když se nás pět poprvé sešlo, zjistil jsem, že jako jediný nemám přezdívku.

„Každý, kdo hraje metal, musí mít svoje metalové jméno. Odráží jeho vnitřní podstatu, která nemá nic společného s marností okolního světa.“ Komanč měl vždycky po ruce nějaké moudro.

On přezdívku vyfasoval v prváku na střední, když v hodině občanské nauky obhajoval komunistický režim, který národ svrhl jen chvíli předtím. Chtěl asi provokovat, jít proti všem. Později mi došlo, že ho naočkoval otec, dělník v továrně, který byl v komunistické straně a nikdy nepřestal věřit tomu, že se podaří vybudovat společnost, v níž si budou všichni rovni. Doba si však zvolila jiné cíle. Komanč tedy sice dostal výsměšné jméno, on se s ním ale ztotožnil a nosil ho hrdě.

Evil si to svoje vybral podle jedné písničky Metalliky z doby, kdy ta kapela ještě za něco stála. Hlavní hrdina v ní sleduje umírání své matky a chystá se pomstít těm, kteří ji zabili. Původně je od Diamond Head, ale James Hetfield z Metalliky si ji vybral, protože se mu obraz umírající ženy spojil s jeho matkou, kterou mu v dětství vzala rakovina. Evil zažil to samé a stejně jako Hetfield viděl z první řady odchod blízkého člověka ze světa. V té písničce, jejíž text jsme četli v nějakém fanzinu, byla onou ženou čarodějnice, kterou na prahu moderní doby upálili vesničané. Nepřátelé, jimž se hrdina písně mohl pomstít, byli jasní. Za nemoc Hetfieldovy a Evilovy matky ale nikdo nemohl, takže jim nezbývalo nic jiného než být naštvaný na celý svět. A žít bez vidiny jakékoliv odplaty.

Evilovo jméno ovšem nikdo nevyslovoval anglicky, ani on sám. Nevěděli jsme jednoduše jak. Angličtinu na škole učily ruštinářky, které byly o dvě lekce v učebnici před námi, a v křiku písniček jsme jednotlivá slova stejně nerozeznali. Texty jsme četli ve fanzinech, luštili je s pomocí slovníku a správná výslovnost nám byla ukradená.

Pakoš byl Pakoš, nejspíš protože neměl moc sebevědomí, a tak nosil cejch politováníhodného ňoumy. To jméno k němu prostě sedlo.

A Satan? Ten byl vždycky Satan. Celá škola ho takhle znala a vlastně nikoho nikdy nenapadlo se zeptat, jak k té přezdívce přišel. Byl s ní srostlý odjakživa, jako by ani nemohl nosit jméno nikdo menšího než pána pekel. Jeho skutečné jméno, kterým ho oslovovali učitelé, ovšem bylo Kristián – což bylo dost ponižující pro někoho, kdo miloval metal. „Hned jak mi bude osmnáct, to jméno si změním,“ říkal a nikdo nepochyboval o tom, že to udělá. Když ho někdo ze spolužáků takhle oslovil, dostal přes držku.

Všichni se osvobodili od svých starých identit, jen já jsem pořád na žádné jméno nemohl přijít. Ostatní už to trochu rozčilovalo, dokonce mě ve sklepě přestali oslovovat mým křestním jménem, jako by se dohodli, že věci z vnějšího světa do zkušebny nepatří. Padlo pár návrhů, několik pořádně brutálních jmen, na které by byl každý metalista hrdý, žádné z nich se ale neuchytilo. Seděla mi asi jako košile špatné velikosti.

Nakonec jsem na ně musel přijít sám.

Nikdo. Pěkně divné jméno, které vlastně vzniklo jako vtip. Satan se při poslechu jedné naší nahrávky ironicky zeptal, kdo že to hraje na tu strašnou basu, a já odpověděl: „Nikdo.“ Evil se toho hned chytil a mně došlo, že to jsem přesně já. Člověk, který by nejradši nebyl, zmizel z tohoto světa beze stopy, neúčastnil se všech těch zbytečností, jež po něm ostatní chtějí. Stal se neviditelným, byl nikým.

Vzpomněl jsem si na okolnosti svého narození, o kterých mi vyprávěla máma. Jak málo tehdy stačilo, abych skutečně nebyl. Někdy jsem zkoušel představovat si svět, v němž se má existence neudála. Byl by jiný? Nejspíš ne… nakonec byl jsem nikdo.

Na přebalu Počátku zániku je u baskytary zkratka Nik, říkali mi tak později i lidé mimo kapelu, já jsem ale nikdy nezapomněl, jak jméno vzniklo a co znamená. A celý zbytek života jsem pracoval na tom, abych naplnil jeho význam. Ve škole mi často připadlo, že jsem neviditelný. Když jsme se při tělocviku rozřazovali do týmů, obvykle si mě vybrali jako posledního. Pro holky jsem neexistoval, své rodiče jsem od určité chvíle nezajímal a měl jsem jen pár kamarádů. Neviditelnosti jsem se vlastně nikdy nezbavil. Když už jsem třeba jako dospělý šel po ulici, na které někdo rozdával letáky, obvykle mě nechal jen tak projít, aniž se mi snažil něco vnutit.

Nakonec jsem se naučil této vlastnosti využívat. Bylo příjemné skrýt se za svoji nicotu a čmárat si během nudných hodin do sešitu metalová loga, aniž by si mě někdo všímal. V lavici jsem dokázal splynout s okolím tak dobře, že mě učitelé při náhodném vyvolávání úplně ignorovali. Nevšímali si mě ani školní tyrani, pro které jsem byl až příliš zbytečný terč.

Zvykl jsem si žít ve stínu i v naší muzice. Moje basa tam někde byla, ale slušela jí nenápadnost, to, že existovala jen v jakýchsi vibracích, které prostupovaly celou nahrávkou. Namlouval jsem si, že alespoň v tom jsem pro kapelu důležitý.

Satan a Evil byli úplně jiní – to oni stáli na pódiu vždy vepředu a hrdě vystavovali světu na odiv svůj testosteron. Chtěli být milováni, anebo klidně nenáviděni, chtěli hlavně být vidět – rozbíjet strnulost reality, natrhávat mrtvolnost ticha, penetrovat skutečnost. Nakopávat zadky.

Doslova. Nevynechali jedinou příležitost se s někým porvat. Jako by energie uvolněná dospíváním překročila v jejich těle kritickou mez a oni se jí museli nějak zbavit. Vyhledávali konflikty, provokovali kolemjdoucí – na školních chodbách, na ulicích nebo v parku pokřikovali po kolemjdoucích, a když si to objekt nenechal líbit, když neprohlédl jejich lest, vrhali se s nemístnou radostí do rvaček.

Někdy z nich vyšli vítězně, jindy dostali pořádně na hubu a s monokly a krvavými šmouhami vypadali jako zmlácení psi. Sotva se jim ale rány zahojily, začali s provokováním znovu. Nemohli si pomoct.

Jednou jsem se přichomýtl ke rvačce s partičkou hokejistů. Vykračovali jsme si ve třech ze školy, bylo letní odpoledne a Evil se Satanem dělali to, co obvykle. Kopali do popelnic a zaparkovaných aut, vlnitého plechu plotu anebo prostě jen děsili lidi, kteří šli po ulici proti nám. Byl to průvod pubertální hrdosti – jsme tady, všimněte si nás, obdivujte nás, buďte klidně zhnusení, cokoliv, jen nás kurva neignorujte!

U zimáku stála pětice kluků s velkými taškami a hokejkami. Nejspíš čekali na autobus, všichni ke dvěma metrům a pod tričky se jim rýsovaly svaly. Evil a Satan ale byli tak zaslepení, tak nafetovaní svým mladickým duchem, že přesilu úplně ignorovali. Prohodili něco jako „Hokejový buzny, rozpočítáváte se tu, kdo koho přeblafne?“ a dál už to šlo podle očekávaného scénáře.

Nedá se popřít, že měli kuráž, i když jim asi brzy docvaklo, že tentokrát narazili. Nikdy ale nemysleli dál než pár vteřin dopředu. Já jsem byl obezřetnější a tušil, co se bude dít. Chtěl jsem zmizet, než jsem se však vzpamatoval, přistála mi v obličeji rána jednoho ze svalovců. Zatmělo se mi před očima a šel jsem do kolen. Evil dostal taky jednu a svalil se vedle mě. Byl sice dost vytáhlý, ale zároveň kost a kůže, proti těm horám svalů úplně bez šance. Jediný Satan se držel a v podpaždí svíral hlavy dvou hokejistů. Brzy ale i on po ráně do břicha kapituloval, z pusy mu vyletěl krvavý hlen. Skácel se na chodník.

Jenže Satan porážku nepřiznal. Rychle se zvedl a pustil se pěstí do nejbližšího hokejisty a jednou ranou ho poslal k zemi. Svalovce odpor překvapil, mysleli si, že je po všem, už to skoro nechali být, takovouhle zuřivost nečekali.

„Ty zmrde! Vyser se na to!“ Dva do něj bušili, ale Satan neměl v plánu kapitulovat. Nikdy jsem neviděl člověka, který by byl na kolenou, a zároveň z něho vyzařovalo takové odhodlání se nevzdat. Dostával jednu ránu za druhou, jeho obličej se měnil v černomodrou spoušť monoklů, ale z očí mu přímo tryskal vztek a agresivita. Ještě vleže vzal jednoho z hokejistů za nohy a povalil ho na zem.

To nám dodalo odvahu, a tak jsme se s Evilem zvedli na nohy a každý se pustil do jednoho ze soků. Byl jsem sám překvapený, když moje pravá ruka vystřelila a zasáhla nos kluka, který byl o hlavu vyšší než já. Dodnes nevím, kde se ve mně ta síla vzala. Zavrávoral a tak nešikovně přešlápl na druhou nohu, že zakopl a spadl. Přiskočil jsem k němu a bez přemýšlení ho ještě nakopl do břicha. Zaskučel a stočil se do klubíčka. V podobné poloze už ležel i hokejista, jehož mlátil Evil.

Bitva najednou dostala úplně jiný rozměr. Znovu jsem v sobě sebral odvahu a pustil se do dalšího kluka, kterému už tekla krev z nosu. Natáhl jsem mu jednu do obličeje, nejdřív pravačkou, pak i levačkou. Vřelo to ve mně, bušilo mi srdce, klouby na rukou mě pálily, ale toužil jsem vidět krev, cítit, jak moje pěsti naráží na kost pokrytou kůží, jak ji deformují, narušují tkaninu buněk, trhají je.

Kdo sledoval ten souboj zdálky, nevěřil nejspíš vlastním očím. Tři vychrtlí metaláci si podali pět hokejistů, kteří vůbec netušili, co se stalo. Bylo to proti přírodním zákonům, nás ale poháněla čirá zuřivost, něco, co nás na chvíli dostalo za hranici obyčejné lidskosti. Tady přírodní zákony nefungovaly, díky metalu jsme v sobě měli energii brutálních kytarových riffů a rychlého kopáku – a věděli jsme to. Měli jsme klíč k síle, která nepocházela z tohoto světa. Zatímco oni byli jen hory tupých svalů, my jsme dostali něco navíc.

Zvítězili jsme. Tři leželi na zemi, zbylí dva utekli.

Byli jsme zkrvavení, plní modřin, zasoplení, ale na svůj triumf patřičně pyšní. Jak bojový rauš opadával, přicházel jsem k sobě. Z různých částí těla se ozývala bolest, já byl však fascinovaný změnou, kterou jsem prošel. Vytržení, do něhož jsem se dostal, ta čistá, ničím neředěná surovost.

Nikdy potom už jsem v žádné podobné rvačce nebyl. Na to mám příliš bojácnou povahu. Ale na tu sílu uvnitř mě, tu primární, zvířeckou agresivitu, díky které bych dokázal porazit kohokoliv na světě, jsem nikdy nezapomněl. Pořád tam byla, desítky let spala někde hluboko, jako bestie zavřená v kleci.

Vlastně jsem ji pak použil ještě jednou.

„Metal musí ovládnout svět.“ Seděli jsme ve zkušebně, kouřili joint a Satan mluvil. „Představte si, že celý svět poslouchá metal a žije tak, jak se má správně žít. Tak jako žijeme my. Kašlat na pravidla, žít svobodně, bejt tvrdej.“

Vedli jsme někdy tyhle velké řeči o velkých věcech. A nic nebylo větší než metal.

„Ale jak si to představuješ, když žijeme v něčem, čemu se říká zastupitelská demokracie?“ oponoval mu Komanč. „Většina utlačuje menšinu, která by chtěla žít jinak. Vítězí průměr, skutečná tvrdost se vždy rozmělní v slabošství.“

„To nevím. Musí přijít nějaká revoluce. Metalová revoluce! Převrátíme svět vzhůru nohama a už nikdy nic nebude stejný.“

„To by musela vzniknout nějaká metalová strana, kterou lidi zvolí ve volbách.“

„Svět podle metalu. To by byla nádhera.“

Smáli jsme se té představě asi pět minut. Byli jsme zkouření jak zákon káže, mimo mysl a opájeli se myšlenkou, že všechno, co nenávidíme, by mohlo zmizet a přijde ráj. Vlastně peklo.

„Něco vám teď pustím.“ Satan vytáhl z kapsy nepopsanou kazetu. S objevy obvykle přicházel Komanč, zatímco on jen sledoval poptávku trhu. Tentokrát to ale bylo jinak. Kazetu vyndal z obalu a zastrčil ji do přehrávače. „Držte hudby a poslouchejte.“

Utichli jsme v předtuše rituálního zážitku a ze šumu pásky se vynořil ten nejdémoničtější kytarový riff, jaký jsem kdy slyšel. Špinavý, primitivní a zároveň rafinovaný. Striktní, úsporný, ale brutálně přesný, stejně jako basa a bicí, jež se po chvíli přidaly. Nepotřebovali ani o notu navíc, všechno bylo na svém místě. Za chvíli se ozval záhrobní skřehot zpěváka, který zpíval spíš vnitřnostmi než hlasivkami.

Celé to znělo ponuře, mrazivě a ztrápeně, jako by se někdo na pokraji sil plazil blátem, jenže při pozornějším poslechu jsme si uvědomili, že ten rytmus je vlastně neuvěřitelně rychlý. Tak rychlý, že to celé znělo, jako bych poslouchal nějakou sonickou šmouhu, z níž sotva rozeznávám obrysy. Bylo to něco úplně nového, metal posunutý do nového stupně brutality.

„Co to je? To zní fakt kurevsky skvěle!“

„Darkthrone. Říkají tomu black metal, teď se to objevilo v Norsku. Je to trochu jako starý Venom, Bathory nebo Mercyful Fate, ale ještě o něco brutálnější.“

Bylo to zjevení. Muzika, která vycházela zevnitř pekla a zároveň promlouvala k tomu nejhlubšímu ve mně. V nejtemnějších skulinkách duše brnkala na zasunuté, neznámé vrstvy mého já. Jako bych se v ten okamžik napojil na něco, o čem jsem ani nevěděl, že postrádám. Hned jsem věděl, že dál bez toho žít nemohu.

Tohle byl metal, na který jsme čekali. Čisté koncentrované zlo, jež nás všechny strhlo na temnou stranu. Od té chvíle jsme věděli, co chceme hrát. Najednou to bylo tady. Temnota se zhmotnila a ukázala nám cestu.

Svět se ze dne na den proměnil a všechno bylo rázem jinak – nebo jsme ho my najednou viděli úplně jinak. Pokrytý černou tmou získal náhle úplně nové kouzlo a my spatřili, jak ze záhybů veškerenstva vylézají démoni a berou si zpátky to, co jim světlo vzalo. Dřív jsme si jich nevšímali, těch ložisek zla, která odkazují na pravou podstatu tohoto světa, tisíciletí zatajovanou. Už jsme ale věděli, že všechno se zase vrátí ke svému počátku. Že my to vrátíme. Spolu, ať se bude dít cokoliv.

BOLEST

2034

„Imprisoned In A Shell, Ready To Explode

Dead Soul

Stone Cold

Out Into The Night

Voices Inside My Head

Hold Me Under

Voices Oppress

Like Roaring Thunder“

Slayer: Live Undead

Cítil jsem, že se to stane. Nebyla to jen předtucha, spíš vědomí nevyhnutelnosti – indicie se objevovaly všude, stačilo si jen všimnout, jak se nad mým životem smráká. Stejně bych s tím ale nemohl nic udělat. Bylo to jako danost, která se musí naplnit.

Mrholilo a namrzaly chodníky a já jsem cestou do obchodu při vkročení do silnice špatně došlápl. Ujelo mi to a celé tělo se svezlo plnou vahou na levou nohu. To křupnutí jsem nejdřív slyšel a hned vzápětí cítil. Šílená bolest jako zásah elektrickým proudem nejprve projela celým tělem a pak se v něm rozlila a usadila.

Teď je teď. Chci se zvednout, na noze se však stát už nedá. Se skučením se odsunu na chodník a posadím na studenou zem. Kolem mě prochází lidé, ale nezdá se, že bych někoho zajímal. Proč taky. V tomhle světě je každý sám za sebe.

Bolest se stupňuje a já začínám trochu panikařit. Co když je to vážně zlomené a budu muset do nemocnice? Klid, klid. Zkusím se zvednout a na nohu znovu našlápnout, mám v úmyslu odbelhat se zpátky domů, ale bolest je nesnesitelná. I kdybych se domů odplazil, co bych tam dělal? Doufal, že se mi noha sama od sebe uzdraví?

Musím do nemocnice. Část mého vědomí to ještě odmítá přijmout, ale brzy už mě bolest, jejíž vědomí se momentálně rozlévá do všech záhybů mého mozku, přemůže. Vyndám persecom a vyhledám kontakt na záchranku. Všechny, které vyskočí, jsou soukromé, státní už pár let nejezdí – tenhle sektor se plně privatizoval. Zkusím první firmu v seznamu. Nejdřív chtějí znát můj status, teprve pak moje jméno.

„Sedm bé mínus? Tak doufám, že budete mít nějaký kredity,“ říká rozmrzelý hlas na druhé straně. Což si mohou sami ověřit a nejspíš to i udělali. Jen zkouší moje odhodlání.

Chvíli je ticho. „Tak já tam teda někoho pošlu.“

Dám si pod zadek alespoň čepici, ať se ještě ke všemu nenachladím. O pár metrů dál je zastávka autobusu s lavičkou, ale sám nemám šanci se k ní dostat. Předpokládám, že sanitka pro někoho jako já hned tak nepřijede. Dnes se podobných nehod nejspíš staly desítky a sanitky jezdí hlavně pro prvních pět kategorií. Sedmička béčko? Kdo by se namáhal…

Kolem mě dál prochází lidi. Oči zabořené do země, každý míří za svým cílem. Zvednu hlavu a zkouším, jestli se mě někomu nezželí a nepomůže mi třeba na lavičku. Nikoho ale nezajímám. Oční kontakt se považuje za neslušný, je to přílišná invaze do soukromí, které je svaté.

Když sanitka konečně přijede, řidič mi to dá pořádně sežrat. Má na sobě bundu s názvem společnosti – 3. sanitární soukromá –, je mu kolem třiceti, a když vyleze z auta, tváří se naštvaně, že se musel vůbec obtěžovat.

„Tak dědo, to jste nemohl dát trochu pozor?“ Trochu neochotně mi podá ruku, aby mi pomohl do zadních dveří sanitky. Dovnitř se mnou ale nejde, a tak se chytím polohovacího křesla, došlápnu na zraněnou nohu a vyjeknu bolestí. „Váš věk a tenhle status? Bejt váma, radši v tomhle počasí ani nevycházím z domu,“ sykne, když zavírá skřípající dveře.

Je to jedna z těch levnějších společností a interiér sanitky tomu odpovídá. Oprýskané lehátko, defibrilátor, který už má nejlepší roky za sebou, na zemi se povaluje pár obinadel.

Zkontroluji účet – za přivolání sanitky se odečetlo sto kreditů. Možná to bylo dokonce jen za telefonát. To je hrozně moc, určitě víc, než jsem čekal, ale co můžu dělat? A to jedeme jen chvíli, nemocnice je na kopci za městem, maximálně kilometr od mého paneláku.

„Sedm béčko,“ vykřikne sanitář, když zastavíme a on otevře zadní dveře vozu. Venku mezitím začalo sněžit. Zdravotnický bratr ve velkém kulichu mi přistaví křeslo, ale z útrob sanitky se na ně musím dostat sám. Místo toho, aby mi pomohl, mě povzbuzuje: „Tak šéfe, hejbněte sebou. Nemám jenom vás.“

Zaveze mě na příjem, kde čekají další pacienti. Tam se mě ujme obtloustlá sestra s absurdní trvalou. Špeky jí vytékají zpod ušmudlané uniformy, a než se mnou začne cokoliv řešit, projede si kód mého persecomu a pečlivě si na displeji prostuduje informace.

Ví o mně v okamžiku všechno podstatné. Padesát dva let, rozvedený, žije sám, zaměstnaný na částečný úvazek jako pomocná datová síla, nízká míra solventnosti, minimální návratnost. Kredity tak akorát na pár dní v nemocnici. Sedm bé jako vyšitá. Dokonce 7B minus.

Tohle jí nejspíš naskakuje na displeji, protože se s každou další položkou tváří čím dál nepřátelštěji. Na závěr si útrpně povzdechne. Rozumím jejímu znechucení – z lidí jako já nekápnou žádné bonusy a ty tvoří důležitou součást jejího kreditového příjmu. Kdybych byl třeba trojka nebo čtyřka, určitě by se ke mně chovala mnohem líp. Jenže já nikdy nebyl víc než pětka. Můj život za moc nestál.

„Tak co se vám stalo?“

„Asi zlomená noha. Uklouzl jsem.“

„Hm.“

Zapíše si něco do persecomu a odejde.

Čekám v pojízdném křesle a zběžně si na displeji prohlížím stav svého konta. Deset za půjčení křesla, deset za přijetí do nemocnice. Doktor, to bude tak za sto, plus sádra, dlaha. Jestli si mě tady nechají přes noc, nejmíň dvě stovky. Touhle rychlostí budu brzy v minusu.

Mám čas prohlédnout si čekárnu. Prodřené černé koženkové sedačky, problikávající zářivka. Ostatní pacienti se zraky zabořenými do svých persecomů nebo do země.

Trochu se vzpamatuju z prvotního šoku, ale když můj mozek přestane sčítat a odčítat kredity, naplno se ozve bolest nohy. Palčivá, řezavá jak tón blackové kytary, intenzivní, neustávající. Schovám persecom zpět do kapsy.

Ze dveří s nápisem Traumatologie občas vyjde sestra a volá dovnitř pacienty podle jejich identifikačních čísel. Všimnu si, že mezi nimi jsou i někteří, co přišli do čekárny až po mně. Asi mají lepší status. Čas pomalu odkapává, uběhne klidně i hodina. Konečně se dostanu na řadu.

Doktor toho moc nenamluví. Vlastně mi neřekne vůbec nic, pokyny dává jen sestře. Poslechne si mě, přikývne, udělá rychlý rentgen (sto kreditů), namočí sádrové obvazy a zafixuje mi s nimi zlomenou nohu (dvě stě kreditů). Sestra mezitím sedí u svého persecomu a něco zapisuje. Když je sádra na noze, zvedne oči a škodolibě se na mě usměje. „Chcete něco proti bolesti?“ A pak ještě sžíravěji dodá: „Je to ale za sto.“

To si už nemůžu dovolit, na kontě mi zbývá nějakých tisíc kreditů, nezadržitelně se blížím k propasti. Už jsem odmítl i erární pyžamo, byť bylo celkem levné.

„To je dobrý,“ zalžu. Ve skutečnosti je ta bolest nesnesitelná. Jak doktor s nohou při sádrování hýbal, ještě zesílila, překročila práh, před nímž mé vědomí fungovalo normálně, a teď už mě ovládá celého. Stejně se ale zapřisáhnu, že to nějak zvládnu. Musím. Kde bych teď vzal další kredity?

„Vidím, že nemáte nikoho, kdo by se o vás postaral. Podle zákona si vás tady budeme muset nechat.“ Když to říká, zní to, jako by se mi vysmívala. Nemůžu nic namítat, bolest mi tak otupila vědomí, že už nejsem schopný rozumně myslet. Jediné, co můžu, je ležet a dívat se do stropu.

Ten se dá po chvíli do pohybu. Projíždím dlouhými chodbami, vnímám jen nárazy lehátka do dveří. Potom zřízenec zahlásí: „Jedna nová sedmička“ a nechá mě několik minut stát na chodbě. Kroky dalších lidí.

Na pokoji mě přendají na postel. Nedávají u toho moc pozor, takže mě bouchnou do zasádrované nohy a mým tělem projede další nesnesitelný poryv bolesti. Jako amplituda zvuku, když někdo zakřičí, jako hrábnutí do strun naboostrované kytary. Do původní polohy se křivka vrací jen velmi neochotně. Bolí ale i tlumený šum.

„Zlomená noha, co?“ ozve se z vedlejší postele. Nechce se mi obracet hlavu, nechce se mi dělat vůbec nic. S nikým nemluvit, nebýt. Stát se zase Nikým. I otevřít pusu mi dělá problémy, tak jen neznatelně houknu na souhlas.

„Á, pán je nemluvnej.“ Hlas toho muže mě škrábe v uších jako smirkový papír. „Taková zlomenina nohy, to máš nejmíň pět stovek. Nedáváš chvíli pozor a tvoje týdenní výplata je v trapu. Ale já říkám – kdo je zodpovědnej, nemusí se bát. Každej si přece šetří na takovýhle případy. Teda každej zodpovědnej. Když máš pod čepicí, tak víš, co se může stát, a jsi na to připravenej. Pak tě to nepoloží. Postarej se o sebe, jak se říká.“

Je to ten typ člověka, co si chce povídat, ale sám neposlouchá. Mohl bych mu tady začít vyjmenovávat čísla, která vyhrají příští týden v loterii, a stejně by si pořád mlel to své.

„Tak třeba já. Bejval jsem dlouhý roky šestka, spokojená šestka. Teď jsem sice sedmička, ale já se z toho zase dostanu zpátky. Nebojím se. Mám život zmáknutej. Až se uzdravím, vrátím se do práce. Je to dobrá práce, spolehlivá, pro šestku tak akorát. Vím, kde je moje místo. Nač bejt nespokojená pětka, když můžu bejt šťastná šestka…“