Obsah

Prolog

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. Kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

Epilog

Poděkování

Obsah

Joy Fieldingová

Slepá ulička

Přeložila Milena Havlová

Joy Fieldingová: Slepá ulička

Copyright © 2021 by Joy Fielding Inc.

All rights reserved.

Translation © Milena Havlová, 2022

ISBN 978-80-242-8423-1

Věnováno Haydenovi a Skylar

Prolog

Obvykle je to taková tichá ulice. Malá, obyčejná, spořádaně středostavovská. Nepůsobí jako místo, které si člověk většinou spojuje s otřesnými událostmi oné horké červencové noci. Ať se zeptáte kteréhokoli místního obyvatele, potvrdí vám, že tak chladnokrevný, ohavný čin by asi nedokázal spáchat ani jeden z jeho sousedů.

Jak se to mohlo stát? budou se ptát, když se druhý den ráno sejdou, celí roztřesení chladem i přes úmorné horko, a všichni nad tím budou užasle a zděšeně vrtět hlavou. Jsem v šoku. To by mě vůbec nenapadlo. Já myslel, že motor střílel do výfuku. Nebo to možná byly petardy.

Ta ulička je slepá. V angličtině se říká cul-de-sac. Výraz pochází z francouzštiny, jeho doslovný překlad zní „spodní část pytle“ a sám o sobě je odvozený z latinského culus, což znamená „zadek“. Původně to byl anatomický termín, který znamenal „výchlipek nebo dutinu jen s jedním otvorem“, ale tady v Palm Beach Gardens na Floridě stejně jako ve zbytku Severní Ameriky označuje krátkou slepou uličku, na jejímž konci je objezd, kde se dá otočit.

Představte si podkovu. A teď si představte pět domů, které jsou prakticky věrnými kopiemi jeden druhého – obyčejné, jednopatrové, v jemných odstínech růžové, žluté a broskvové, každý s garáží pro dvě auta – umístěné ve strategické vzdálenosti podél oné podkovy, jeden v její okrouhlé horní části a dva na každé straně. Mezery mezi domy vyplňují různé druhy palem a ulice nemá chodníky, pouze zvýšené obrubníky, které separují dlážděnou silnici od nevelkých trávníků před nimi. Trávníky od sebe zase oddělují krátké cestičky lemované květinami, na jejichž konci jsou před každými vchodovými dveřmi dva schody.

Ulice se oficiálně a z neznámého důvodu jmenuje Carlyle Terrace, nachází se poblíž Hood Road, nepříliš frekventované západovýchodní komunikace, která protíná zpoplatněnou dálnici Florida Turnpike a magistrálu Military Trail, je vzdálená přibližně deset minut jízdy od moře a co by kamenem dohodil od množství soukromých uzavřených golfových komunit, jež v oblasti sídlí. Lidé, kteří v této ulici bydlí, působí zvnějšku průměrným, dokonce nudným dojmem: single máma, od níž se nedávno odstěhoval manžel, s dvěma dětmi; lékař s manželkou zubařkou a dvěma syny; další manželský pár se třemi ratolestmi; ovdovělá babička; mladí manželé, kteří jsou svoji necelý rok. Mají celou řadu běžných problémů – finanční starosti, nezvladatelné puberťáky, malicherné projevy žárlivosti a všední neshody v manželském životě. Nikdo by netvrdil, že bylo všechno zalité sluncem. Tu a tam bylo slyšet zvýšený hlas, hlasitou hádku z otevřeného okna, nečekanou výměnu názorů, a dokonce nějaké to bouchnutí dveří.

Kolovaly různé klepy – tenhle má možná bokovku, tamten zřejmě problém s alkoholem, tahle si myslí, že je něco lepšího než my ostatní. Sousedé se koneckonců pomlouvají.

Obzvlášť když mají o čem drbat.

Kdoví, jaké zlo číhá v lidské duši? Sean Grant, jeden z rezidentů Carlyle Terrace, má v oblibě průpovídky uváděné v prastarém pořadu v rádiu, který jeho rodiče poslouchali, když byli děti. Stín to ví, hned nato sám sobě odpoví Sean a citaci přitom dokončí zlověstným ztlumením hlasu.

V téhle cul-de-sac, slepé ulici ve tvaru podkovy, plné stromů, která nikam nevede, je to samý stín. A ve stínu se výborně daří tajemstvím, která se v něm skrývají a rozrůstají. Až se rozbují natolik, že je nelze udržet, a explodují jako smrtící, neopatrně hozený granát a navždy rozbijí pečlivě udržovanou přetvářku, tak úzkostlivě prezentovanou okolnímu světu. Rozmetají kosti, krev a iluze, kam až oko dohlédne a mimo dosah lidského chápání.

Tudíž jednomu se dá jistě prominout, že zpočátku považoval výstřely, které zazněly uprostřed oné horké červencové noci, za odpalování zbylých petard po oslavách Dne nezávislosti nebo střílení motoru do výfuku odněkud z hlavní silnice, a nikoliv ze zbraně držené pouhé centimetry od hlavy jejího cíle.

To není možné. Jak se to mohlo stát? budou dokola omílat sousedé. Tohle je obyčejně tak klidná čtvrť. Taková tichá ulička.

1. kapitola

Je začátek května, několik měsíců před osudnými událostmi oné dusné letní noci, a Maggie McKayovou probudí v její ložnici v šest ráno radiobudík stejně jako každý všední den od té doby, co začala škola. Maggie se natáhne přes prázdnou polovinu dvojlůžkové postele k nočnímu stolku a rázným plácnutím ruky umlčí vtíravé tóny písně Ach, jaké nádherné ráno dřív, než se refrén stačí zopakovat.

Asi by měla rádio přendat na noční stolek na svou stranu postele, aby se nemusela natahovat tak daleko. Přinejmenším by měla přeprogramovat alarm, aby hrál jinou melodii. Tu pitomou písničku už začínala nenávidět. Nemá zapotřebí si připomínat, že Florida je kraj nejkrásnějších rán. Už takhle ji nesnáší.

Ale rádio nepřemístila a píseň nepřeprogramovala. A patrně to neudělá, poněvadž v poslední době je těch změn v jejím životě dost. Až moc.

S tou hudbou to napadlo Craiga. Prý je to vlídnější způsob každodenního buzení než pronikavé pípání, které je neurvale probralo k vědomí. Její nervy jsou už takhle dost napnuté, připomínal jí zbytečně. Ty se hlavně potřebuješ zbavit stresu, poznamenal. Už nedodal, že se hlavně on potřebuje zbavit jí, a možná si to tehdy ani neuvědomoval.

Ne že by rozpad jejich manželství kladla za vinu výhradně jemu. Přestěhovat se do Palm Beach Gardens byl její nápad. Bude to nový začátek, řekla mu, když se poprvé pokusila prosadit myšlenku, že rodinu vytrhnou z kořenů, opustí domov, zanechají za sebou přátele i kariéru v Los Angeles a přestěhují se na druhý konec země. Začnou úplně jinak. Nově. Bude to pro všechny lepší.

V podstatě tutéž větu použil Craig, když si před třemi měsíci sbalil osobní věci a odstěhoval se. Promiň, Maggie, utrousil a povedlo se mu zatvářit tak, jako by to myslel vážně. Já už to prostě nedávám.

„Trhni si,“ zamumlá Maggie teď, což jsou prakticky první slova, která každé ráno vypustí z pusy od té doby, co odešel. „Podělanej srabe.“ Převalí se na svou stranu postele, kde ji pod tenkým bavlněným pyžamem chladí prostěradlo, a otevře vrchní zásuvku zrcadlového nočního stolku vedle polštáře. Nahmatá studený, hladký povrch kompaktního Glocku 19, schovaného pod šifonovou změtí pestrobarevných šátků. Tahle pistole ráže 9 mm je kvůli své velikosti a spolehlivosti zdaleka nejoblíbenější zbraní ve Spojených státech. Nebo aspoň tak to tvrdil prodavač, který ji Maggie prodal to samé odpoledne, kdy se Craig odstěhoval.

Přes všechno, co se přihodilo, Craig trval na tom, že v domě nesmí být zbraň. Navzdory tomu, co by se nedej bože mohlostát a patrně by se stalo právě v okamžiku, kdy by ztratili ostražitost, argumentovala neúspěšně. Kdybys chtěl doopravdy snížit úroveň mého stresu, pomyslí si, když uchopí poměrně lehkou pistoli, tahle věcička by mě dokázala uklidnit daleko líp než ta pitomá písnička ze starého broadwayského muzikálu.

Ale je to klasika, slyší ho říkat.

„Trhni si,“ odsekne znovu, když se tím nenechá ošálit, a vrátí zbraň do zásuvky. Vyskočí z postele a úzkou chodbou přejde bosa po podlaze z imitace dřeva k ložnicím svých dvou dětí. „Erin!“ zavolá. Zaklepe, než otevře dveře, a vzápětí zpod kupky přikrývek uslyší puberťácké zakvílení. „Nejvyšší čas vstávat, zlatíčko.“

„Běž pryč,“ ozve se přidušená odpověď.

Maggie pochopí, že nemá cenu se dohadovat, a vycouvá na chodbu. Erin zůstane v posteli až do chvíle, kdy už nedokáže dál snášet matčino hlasité komandování, a teprve pak se uráčí vstát a obléct. Příštích dvacet až třicet minut stráví v koupelně úpravou vlasů a malováním. Odmítne si dát cokoli k snídani. Nezapojí se do ničeho, co byť jen vzdáleně připomíná rozhovor s matkou nebo mladším bratrem. Koukne do mobilu, pohodí hlavou a protočí panenky víckrát, než Maggie dokáže spočítat. A poté, co konečně nasedne do černého SUV vedle matky, si vzpomene, že zapomněla něco životně důležitého – občas je to domácí úkol, který nedodělala, většinou mobil, jenž nechala na toaletě v přízemí, když naposled kontrolovala svůj vzhled – čímž je ještě víc zdrží. Možná zapomněla nebo si nepamatovala, že měla nastavit domovní alarm, takže v tom případě musí Maggie vystoupit z auta a udělat to sama. Pak odveze děti do jejich příslušných škol, nejdřív vysadí Lea a potom Erin, která bez ohlédnutí opustí vůz, právě když zvoní.

Tomuhle všemu bysme se mohly vyhnout, slyší dceru v duchu. Stačilo by, kdybys mi…

Vlastní auto nedostaneš.

Proč ne? Táta by mi ho třeba sehnal za nízkou cenu…

Vlastní auto mít nebudeš.

K čemu mi je teda řidičák, když mi nedovolíš řídit? Kromě toho, kdybych měla vlastní auťák, nemusela bys nás vozit do školy sem a tam každej den. Mohla by sis najít práci, zase normálně žít…

Já žiju normálně.

To bylo. Vzdalas to.

Tak dost, to stačí.

Podle mě tě baví hrát si na mučednici…

Řekla jsem dost!

Tak už přestaň, nařídí si Maggie, aby zahnala nepříjemné myšlenky, a vejde do synova pokoje. Jemně se dotkne jeho ramene. „Leo, broučku. Musíš vstávat.“

Plachý osmiletý klučina se převalí na záda a otevře tmavomodré oči, které zdědil po tátovi. „Co je dneska za den?“

„Středa. Proč se ptáš?“

„Takže jdem s tátou na večeři?“

„Správně.“

„A vyzvedne nás po škole?“

Maggie přikývne. „Jak tam nebude, až vyjdeš ven, okamžitě mi volej.“

Leo bez dalšího pobízení odhodí přikrývku s motivem Star Wars a s oblíbeným plyšákem Super Mario v ruce zamíří rovnou do koupelny, kterou má společnou se svou sestrou, protože ho zkušenost poučila, že je radno ji zabrat, dokud má šanci.

Maggie se vrátí do své ložnice. V přilehlé koupelně si dá rychlou sprchu, hodí na sebe triko a kraťasy a pak si načechrá zplihlé hnědé vlasy střižené k bradě, kdysi bohaté a sahající po ramena. To bývalo, povzdychne si, když pomyslí na to, co všechno dříve byla: zaměstnaná, sebevědomá, vdaná. „A navíc hezká,“ dodá nahlas, když se zadívá na ženu s odevzdaným výrazem ve tváři do velkého zrcadla připevněného na druhé straně dveří šatny. „Kdo jsi?“ zašeptá udiveně. „Cos to provedla s Maggie McKayovou?“

„Erin!“ zavolá, když schází po schodech, zatímco ostražitě pátrá pohledem po každičkém náznaku něčeho neobvyklého. „Tak vstávej!“ Rychle zkontroluje místnosti dole – obývací pokoj s jídelnou na jedné straně schodů a na druhé kuchyň, toaletu a pracovnu – teprve pak vypne poplašné zařízení napravo od vchodových dveří.

Uvědomuje si, že se chová jako blázen – Craig by řekl, že je „paranoidní“, vlastně to slovo použil víckrát –, že není třeba prohlížet všechny místnosti v domě, jak to dělá každé ráno od té doby, co se sem před osmnácti měsíci nastěhovali, že by nikdo nedokázal přelstít špičkový alarm, který na její naléhání i přes jeho nehoráznou cenu nainstalovali, a i kdyby se to někomu povedlo, určitě by jeho kroky zaslechla na schodech, které právě z tohoto důvodu úmyslně nenechala pokrýt kobercem.

Otevře domovní dveře, spěšně obhlédne slepou uličku a pak se sehne, aby sebrala ranní noviny. Patří jí dům na oblém vrcholu ulice, což je místo, které jí skýtá nerušený výhled na dva domy po obou stranách. Před domem hned po její pravici už parkuje žlutý školní autobus, který tu čeká, aby odvezl Tylera a Bena Wilsonovy do jejich nóbl soukromé školy v North Palm Beach. Na řidičovo kývnutí na pozdrav Maggie zareaguje rozpačitým mávnutím ruky a oddychne si úlevou. Je to ten samý, který je už poslední čtyři měsíce vyzvedává. Není důvod panikařit jako tehdy, když bývalý řidič odešel do penze a objevil se tenhle o hodně mladší. Dokonce zavolala do soukromé Školy Benjaminových, aby se ujistila, že najali někoho nového, a pak si vyžádala jeho reference.

Promiňte. Kdože jste? zeptala se jí tehdy recepční ze školy.

Jsi paranoidní, řekl jí Craig.

„No a, tak jsem paranoidní,“ zamumlá si teď Maggie pro sebe a vrátí se do domu. Lepší být paranoidní než mrtvá.

Moc ráda by své děti posílala do soukromé školy jako Wilsonovi, ale cena je až příliš vysoká. Wilsonovi mají jako lékaři značné příjmy – on jako uznávaný onkolog a ona jako zubařka –, jenže Maggie už nepracuje, a přestože Craig hodně vydělává prodejem luxusních aut, sotva to pokryje náklady na dvojí školné, obzvlášť teď, když musí podporovat dvě domácnosti. Veškeré úspory, které mívali, padly na stěhování.

„Na státních školách není naprosto nic špatného,“ ujistí se, jako by svá slova potřebovala slyšet nahlas. Koneckonců na jedné takové dřív učila.

Dřív, přemítá, zatímco prostírá kuchyňský stůl, což je umělohmotný ovál, který zaplňuje střed malého prostoru. Uvaří vajíčko pro Lea a vloží dva krajíčky rozinkového chleba do toustovače, letmo se podívá na dnešní deprimující titulky v novinách, pak otočí na stránku s křížovkami, což je jediný důvod, proč má stále ještě předplatné. „Erin!“ zakřičí a pak znovu: „Erin! Ať už jsi z postele venku!“

„Už se stalo!“ zahuláká dcera. „Zklidni se, sakra!“ Nahoře se zabouchnou dveře koupelny.

To bych ráda, kdybys mi to umožnila, pomyslí si Maggie, i když ví, že je nespravedlivá. Tahle puberťačka nezavinila, že se jejich život obrátil naruby. „Můžu za to já,“ zamumlá.

„Za co můžeš?“ zeptá se Leo, který vejde do kuchyně.

Při zaznění synova hlasu sebou Maggie leknutím trhne. Jak to, že ho neslyšela scházet dolů? „Kde máš boty?“

Leo mrkne na svá bosá chodidla. „Jé,“ vyhrkne a ukáže na batoh vedle sebe na podlaze. „Asi jsem je zabalil.“

Můj malý popleta, usměje se Maggie a napadne ji, jestli tohle není důvod, proč s Benem Wilsonem nikdy nebudou víc než známí odvedle. Byla tak nadšená, když se dozvěděla, že jejich noví sousedi mají syna stejného věku jako Leo, a doufala, že se z nich brzy stanou nerozluční kamarádi, ale bohužel to tak nedopadlo. Má podezření, že v tom má prsty spíš Dani Wilsonová než její syn, protože je všeobecně známo, že se Dani povyšuje nad ostatní, že by raději bydlela v luxusnější zástavbě na nějaké prestižní adrese, která by se víc hodila pro rodinu, v níž jsou dva doktoři. Možná se jí taky nezamlouvá profesní úcta, kterou osazenstvo Carlyle Terrace pravidelně projevuje jejímu manželovi a které se jí jako pouhé zubařce zas tak často nedostává.

Nebo je to prostě mrcha.

„To je pavouk?“ zeptá se Leo.

„Co jako?“

„Něco máš na tričku,“ promění otázku v konstatování a v očích se mu objeví strach.

Ten jsem mu do nich vehnala já, obviňuje se Maggie. „Aha, kdepak. To není pavouk.“

„Tak co to je?“

„Asi nějaké drobky,“ vymýšlí si Maggie.

To vysvětlení ho zřejmě uspokojí. Posadí se na jednu ze čtyř bílých umělohmotných židlí, vytáhne z batohu tenisky, obuje si je a zápolí s tkaničkami.

„Ukaž, pomůžu ti.“ Maggie už před ním klečí a natahuje ruce.

„Ne, to je v pohodě. Táta říká, že musím být víc samostatnej.“

„Tvůj otec…“ Maggie se kousne do jazyka, aby neplácla něco, co si bude později vyčítat. Už takhle si toho vyčítá dost. Uslyší, jak z toustovače vyskočí dva krajíčky chleba. „Chceš si ty tousty namazat sám?“ zeptá se. Nožem na máslo se přece nezraní.

„Ne, namaž je ty.“

„Dobře.“ Přemáhá nutkání mu poděkovat. „Erin!“ zavolá, když Leo dojídá poslední sousta. „Už je sedm pryč! Škola začíná ani ne za půl hodiny. Přijdeme pozdě.“ Nikdy nepochopila, proč vyučování musí začínat tak strašně brzo.

„Jsem v koupelně.“

„Vím, že jsi v koupelně. Máš z ní být už dávno venku.“ Maggie jde ke schodům.

„Jéžiš, nemohla bys ještě víc prudit?“ zabručí Erin, rozrazí dveře koupelny, právě když její matka vystoupá po schodech na podestu a kolem ní se chodbou prosmýkne šmouha světlehnědých vlasů sahajících až po pás a holých dlouhých nohou.

„To asi mohla,“ odsekne Maggie, vejde do ložnice a otevře horní zásuvku nočního stolku vedle postele. Sáhne dovnitř a vyndá Glock 19, obrací ho zálibně v dlani a poté strčí do velké plátěné kabely.

Jedním z důvodů, proč si Maggie zvolila Floridu, bylo to, že se ohledně zbraní pokládá za „vstřícnou“, protože stát praktikuje „nárokové“ povolení ke skrytému nošení zbraní. To znamená, že je legální nosit zbraň, ale nesmí být vidět, a získat na to povolení je celkem snadné. Přesně to Maggie udělala, když vyplnila potřebné formuláře a poslala je společně se svými otisky prstů a současnou fotografií do Tallahassee kvůli ověření spolehlivosti. Pak pět dní čekala, než povolení obdržela.

Do týdne od zakoupení zbraně si udělala tříhodinový povinný kurz ve střelbě. A od té doby ji neustále nosí při sobě.

Jen pro případ, kdyby ji jednoho dne musela použít.

2. kapitola

Dani Wilsonová se podívá z okna v kuchyni a na ulici vidí stát školní autobus s běžícím motorem. „Kluci!“ zavolá směrem k pracovně v zadní části domu. „Je tu autobus. Tylere! Bene! Honem! Víte, že Manuel nerad čeká.“ V duchu počítá do deseti, pak se několikrát zhluboka nadechne, aby kvůli nulové odezvě potlačila vzrůstající podráždění, a snaží se nebrat si to osobně.

Koneckonců to není nic nového. V práci se s tím potýká dennodenně, když její pacienti málokdy zareagují víc než jednoslovnou replikou na její zdvořilé dotazy – jaký měli den, co jejich zdraví a jak se mají. „Fajn“, zabručí, nebo „dobrý“. Jistě, mají pusu otevřenou dokořán a většinou nacpanou vatovými válečky, ale copak by je zabilo, kdyby dodali „a co vy“?

Krutá pravda je, že všem je naprosto ukradené, jestli je Dani Wilsonová šťastná nebo ne. Nikoho nezajímají problémy bývalé jižanské krásky, která má za muže pohledného doktora, úspěšnou praxi a šestimístný příjem. Až příliš si uvědomuje, že lidé, s kterými tráví většinu času, by raději byli někde úplně jinde – kdekoli na světě – jenom ne s ní.

Lze se pak divit, že počet sebevražd mezi dentisty je vyšší než v kterékoli jiné profesi?

Podívá se ke kuchyňskému ostrůvku uprostřed a čtyřem barovým židlím, které jsou vyrovnané podél jedné strany. „Tak co vy dvě, holky? Jak ste na tom?“ zeptá se dvou betta rybiček, bojovnic pestrých, z nichž jedna je červená a druhá modrá, obě hezké jako broskvičky, které bezcílně plavou v samostatných kulatých akváriích stojících na granitovém pultu ostrova. Dvě akvária jsou nutná vzhledem k agresivnímu teritoriálnímu chování, kvůli němuž jsou schopné bojovat na život a na smrt, pokud se dostanou k sobě. Je nutné mezi nimi udržovat přiměřený odstup, dokonce i když je od sebe dělí sklo.

Mám dojem, že jsme se dohodli. Žádní mazlíčci, pokáral ji Nick, když je Dani jednou po práci přinesla domů. Koupila je z náhlého popudu, což si doteď nedovede pořádně vysvětlit.

Víš, byly tak hezký a já prostě myslela, že…

Co sis myslela?

No, že to není něco jako kočka nebo pes…

O to nejde.

Napadlo mě, že to klukům prospěje, řekla.

Dej na mě, opáčil Nick. Za týden je přestanou bavit.

Pochopitelně měl pravdu. Alespoň pokud šlo o jejich mladšího syna Bena. Nejdřív neústupně vyžadoval, že modrá betta bude jeho, a pak si ji většinou nevšímal. Je s ní nuda, prohlašoval. Naopak Tyler trávil hodiny s čelem přitisknutým k akváriu menší červené betty a mluvil na ni tak dlouho, až mu rybička, kterou pojmenoval Neptun, dokonce dovolila, aby ponořil ruku do nádoby a jemně ji pohladil.

Dani to připadalo úžasné, Nick nebyl nadšený. Ten kluk mi dělá starosti, poznamenal a zavrtěl přitom hlavou.

Je citlivej.

Další kroucení hlavou. Kdo se kamarádí s rybou?

Dani si teď povzdychne a zamíří do zadního pokoje. „Kluci! Deme! Frnkne vám autobus.“

„Neujede,“ opáčí zády k ní manžel. Stojí před prosklenou skříní, v níž má uloženou působivou sbírku střelných zbraní, s desetiletým Tylerem po pravici a osmiletým Benem po levici. „Přijel brzy. Pár minut může počkat. A říká se jdeme,“ zdůrazní počáteční j. „Ne deme. J je znělé.“ Podívá se na syny. „Správná výslovnost je důležitá,“ poučuje. „Lidé vás posuzují podle toho, jak mluvíte. Pamatujte si to.“

Dani přikývne. Ví, že má pravdu. Skoro ve všem má pravdu. Ale narodila se a vyrůstala v Alabamě, a přestože na Floridě žije od té doby, co se před patnácti lety vzali, zbavit se jižanské mluvy není zas tak snadné.

Nick by na to bezpochyby namítl, že pokud je mu známo, Florida se stále považuje za součást jihu, a že kvůli zlozvyku prokládat věty otřepanými průpovídkami působí Dani jako nevzdělanec, a používání nespisovných výrazů jako „deme“ nebo „frnkne“ nijak nesouvisí se zeměpisem, ale s leností mluvit podle pravidel.

Nejspíš má pravdu. Protože má vždycky pravdu. Ačkoliv ona pamatuje dobu, kdy mu taková svérázná mluva připadala roztomilá. Je zvláštní, jak právě z toho, co nás kdysi okouzlilo, se stane něco, co nás později nejvíc rozčiluje, uvažuje Dani, když si vzpomene, že kdysi pokládala jeho sebevědomí – někdo by to mohl nazvat arogance – za přitažlivé. Její otec, úspěšný internista, býval podobně přezíravý k její matce, která byla ženou v domácnosti. Nebyl tohle alespoň zčásti důvod, proč se pevně rozhodla vybudovat si kariéru?

Naproti tomu jí nevadilo, že oba muži – otec i Nick – jsou vysocí a pohlední, a aby to nebylo tak stereotypní, jeden není tmavý, ale světlovlasý. Dani se vždycky domnívala, že arogance jde ruku v ruce s postavením. A Nick je v lékařské hierarchii dost vysoko, jelikož je velice uznávaný, dokonce uctívaný onkolog. Pacienti ho zbožňují. Jeho webová stránka se hemží příspěvky, které vychvalují jeho diagnostické schopnosti a laskavý přístup k nemocným.

Vždyť ona je taky doktorka, připomene si Dani. Přestože by její otec namítl, že zubař v užším smyslu slova není ve skutečnosti lékař.

A není třeba jí připomínat, že bez ohledu na odbornost k zubaři nikdo rád nechodí.

Možná kdyby byla mladá a krásná, všechno by bylo jinak, jenže jí je něco přes čtyřicet a pořád má poporodních pět kilo navíc, kterých se od Benova narození ne a ne zbavit.

Snad kdyby sis hlídala, co jíš, a vydržela cvičit, nabádal ji Nick.

Snažim se.

Snažím se, opravil ji.

Samozřejmě že má pravdu. Tu má ostatně vždycky. Nemůže přece svádět nadváhu na mladšího syna. Proboha, vždyť Benovi je už osm. Má nejvyšší čas převzít zodpovědnost a iniciativu, omezit kalorie, obstarat si členství ve fitku, možná si dokonce najmout osobního trenéra.

„Co tam furt děláte?“ zeptá se teď, vyčerpaná pouhým pomyšlením na trenéra.

„Táta nám ukazuje novou pušku,“ odpoví Ben, prudce se k ní otočí a zbraní skoro tak velkou jako on jí míří někam k srdci. „A říká se pořád, ne furt.“

Dani vyjekne a ustoupí, přičemž si není jistá, jestli tak zareagovala kvůli pušce namířené na její hruď nebo synovu pokárání.

„Bacha, parťáku,“ vyhrkne Nick a rychle sebere synovi z rukou pušku. „Co jsem ti říkal o tom, že nikdy nemáš na nikoho mířit?“

„Není nabitá,“ protestuje Ben.

„To je jedno.“ Jeho otec vrátí zbraň na patřičné místo a pak skříň zamkne. „A teď poslechněte matku. Pospěštesi.“

Chlapci mu okamžitě vyhoví, a když kolem ní Tyler proběhne, plaše se na ni usměje.

„Neřekls mi, žes koupil novou zbraň,“ poznamená Dani, když jsou kluci z doslechu.

„Já netušil, že tě to zajímá.“

Na okamžik je v pokušení vytknout manželovi jeho častý zvyk se takhle vymlouvat, ale pak usoudí, že je malicherná. Změna jeho přístupu by byla fér, ale už se poučila, že to zřídkakdy funguje v její prospěch.

„Jasně že mě to zajímá. Kolik jich už teď máš?“ Pohledem v duchu počítá vystavené množství pistolí a pušek.

„Osmnáct.“

„No, panejo.“ Dani nikdy nesdílela Nickovu vášeň pro zbraně a ani ho nedoprovází, když jezdí trénovat střelbu na terč do blízké střelnice.

„Uvažuju, že některý víkend vezmu kluky na střelnici,“ prohodí Nick, jako by jí četl myšlenky.

„Cože?“ Před očima se jí mihne zneklidňující představa, jak na ni osmiletý Ben míří puškou.

„Je načase, aby se naučili střílet.“ Rozhlédne se po místnosti. „Kam jsi mi dala iPad?“

„Cože?“ zopakuje Dani.

„Včera večer jsem ho tady nechal.“

„Ani sem se ho nedotkla.“

„Víš to jistě?“

„Jasně že jo. Nejspíš si ho nechal v koupelně.“

„V žádné pitomé koupelně jsem ho nenechal.“

Dani znervózní kvůli náhlému podráždění v jeho hlase a je ráda, když se z kuchyně najednou ozvou výkřiky: „Přestaň! Nech je být! Mami!“ Rozběhne se za zvuky a spatří, jak kluci zápolí s akvárii, rybičkami to nebezpečně hází ze strany na stranu a voda cáká z nádob ven na pult ostrůvku.

„Ben pořád strká akvária moc blízko k sobě,“ stěžuje si Tyler rozechvělým hlasem. „Neptuna to hrozně rozčiluje.“

„Je to sranda,“ řehtá se Ben. „Mělas je vidět. Celý se nafouknou a tlučou do skla.“

„Ublíží si,“ namítne Tyler.

„No a? Jsou to jen rybky.“

„Tak dost. To stačí.“ Dani vrátí akvária na pult a nechá mezi nimi dost místa. „Deme. Manuel čeká.“

„Jdeme,“ opraví ji manžel, když vejde do kuchyně s iPadem v ruce. „Slyšeli jste matku. Honem. Ať už jste pryč.“

„A co pusu?“ zeptá se Dani, když se rozběhnou k domovním dveřím. Vrátí se jenom Tyler a nastaví ze strany hlavu k polibku. Dani se zlehka dotkne rty kadeře zlatohnědých vlasů. „Hezkej den!“ volá za nimi, když se vchodové dveře otevřou a zase zavřou.

„Tak kvůli čemu byl všechen ten povyk?“ zeptá se Nick.

„Ben zase postavil akvária moc blízko k sobě.“

Nick se zasměje.

„To není k smíchu. Tylera to zlobí.“

„Ten kluk je moc velká citlivka. Měl by se pochlapit.“

Dani se nehodlá hádat. „Vidím, žes ten iPad našel.“

Přikývne.

„Kde byl?“

„V koupelně.“

„Takže sem měla pravdu.“

„Nejspíš. Je to pro tebe tak důležité?“

„Jen nesnášim, když mě někdo obviňuje…“

„Nikdo tě z ničeho neobviňoval. Jenom jsem se ptal, jestli jsi ho neviděla.“

„Ne, ptal ses mě, kam sem ho dala. V tom je rozdíl. A neměl bys mě před klukama – kluky – furt napomínat, jak mám mluvit.“

Nick zakroutí hlavou. „Podívej. Nemám čas ani energii se s tebou momentálně dohadovat. Mám před sebou nabitý den a v noci jsem se moc nevyspal…“

„Proč si nespal?“

Znovu zavrtí hlavou, až mu do očí spadne několik pramínků vlasů stejné zlatohnědé barvy, jakou má Tyler. „Nevím. Pořád vřeštěl nějaký pitomý pták. Měl jsem sto chutí jít ven a toho mizeru zastřelit. A…“ Zarazí se a odhrne si vlasy z čela.

Neptej se! přikáže si Dani. „A co?“ přesto se zeptá.

„Víš, nechtěl jsem ti to radši říkat, protože nemáš zrovna náladu…“

„Nemám náladu na co…“

„Ale měla bys něco provést s tím svým chrápáním, zlato,“ přeruší ji. „Vím, že to neděláš schválně…“

Dani vzdychne. Tohle probírali mockrát. Nemá cenu mu připomínat, že on taky chrápe nebo měl aspoň vyzkoušet špunty do uší, které mu koupila, když si na její chrápání nedávno stěžoval.

„No nic, nechme toho. Mám před sebou náročný den,“ zopakuje a potřetí zavrtí hlavou. „Musím jednomu člověku oznámit, že se mu rozšířila rakovina a už se prakticky nedá nic dělat.“

„To je mi moc líto.“ Dani se okamžitě cítí provinile kvůli tomu, že mu to tak ztěžuje. Aspoň že tvoji pacienti mají dost slušnosti na to, že umřou, pomyslí si a její pocit viny ještě vzroste. Kdy začala být k utrpení druhých tak necitlivá? Co se to se mnou děje?

„Taky se omlouvám,“ prohodí Nick, obejme ji a pevně sevře. „Opravdu jsem tě nařkl, žes mi někam založila iPad. A právem ses naštvala. A před kluky jsem tě neměl co opravovat,“ dodá vzápětí. „Byla to chyba. Pokusím se ji nezopakovat.“

„Děkuju,“ zašeptá Dani, když ji Nick pustí.

„Miluju tě,“ ujistí ji.

„Já tebe taky.“

Zatahá ji za nos. „Ale s tím chrápáním už musíš konečně něco udělat.“

3. kapitola

Sean Grant ze svého obvyklého stanoviště u okna v obývacím pokoji pozoruje, jak od obrubníku před vedlejším domem odjíždí školní autobus s privilegovanými potomky věhlasného lékaře. Není to poprvé, co mu vrtá hlavou, proč si dva úspěšní specialisté vybrali k bydlení zrovna tuhle obyčejnou slepou ulici, zatímco by mohli žít v některém z luxusnějších uzavřených rezidenčních objektů poblíž. Určitě berou dohromady skoro půl milionu dolarů ročně, ne-li víc. Sakra, možná že Nick Wilson jako zdejší špičkový specialista na rakovinu klidně tolik vydělá sám. Sean ví, že kdyby on dostával takové peníze, bydlel by přímo v Palm Beach nebo by si pořídil dům v Medvědím klubu, což je exkluzivní golfový a sportovní klub nedaleko odtud na Donald Ross Road. Sean býval dost dobrý golfista. Jenže už delší dobu golf nehraje, protože provozovat tenhle sport je dost drahý koníček.

A ten si už nemůže dovolit.

„Seane!“ zavolá jeho žena a její podpatky zacvakají po béžových keramických dlaždicích, které pokrývají všechny přízemní místnosti. „Kde jsi?“

Neochotně se vzdálí od okna a jde za manželkou do malé centrální haly u paty schodiště, než se ho na to znovu zeptá. Dispozice domu mu připadají nevhodně situované – napravo od schodů je obývací pokoj kombinovaný s jídelnou a prakticky všechno ostatní je nalevo. Kdo tyhle domy vůbec navrhoval? Neměly by být kuchyně a jídelna propojené? uvažuje v duchu, ačkoli předtím, než se z něj stal hlavní kuchař rodiny a umývač lahví, ho tyhle záležitosti nikdy netrápily.

Teď mu vadí všechno možné, i to, co ho nikdy dřív nerozčilovalo, zaobírá se příliš mnoha drobnostmi, i když si tím pokazí den. Jedna z nich stojí přímo před ním, uvědomí si a snaží se své podráždění maskovat úsměvem. Má na sobě dokonale padnoucí kostým, který zdůrazňuje její stejně dokonalou postavu, usmívá se šťastně i trochu provinile od ucha k uchu a plné rty má zvýrazněné rtěnkou světle korálové barvy, kterou používá od té doby, co se vrátila do práce. Dlouhé tmavé vlasy má na šíji pečlivě upravené do drdolu – do uzlu, jak mu říká ona. Ve svých devětatřiceti vypadá Olivia dokonce líp, než když si ji jako třiadvacetiletou bral v době, kdy byl úspěšný marketingový ředitel a ona působila coby obyčejná account manažerka u blízké reklamní agentury, s kterou občas služebně spolupracoval. Tehdy to považovala za pouhou práci, nikoliv kariéru, jak ji nazývá dnes, a s velkou radostí se jí vzdala, když se jim narodila dvojčata Zane a Quentin, kterým je teď dvanáct, a dva roky po nich Katie.

Sean nic nenamítal, že se z jeho manželky stala máma na plný úvazek. V práci se mu dařilo a zdrojem jeho velké pýchy bylo, že dokázal uživit svou rozrůstající se rodinu pouze ze svého příjmu. Během let dál postupoval na podnikovém žebříčku, až se stal jedním z pěti viceprezidentů středně velké firmy, která ho zaměstnávala, a nepochybně měl nakročeno k tomu, aby se z něho stal plnohodnotný společník.

A pak najednou před dvěma roky – paradoxně když zrovna zvažovali, že se přestěhují do většího domu –, dostal výpověď. Firma na tom byla špatně, hodně špatně. Společnost si nemohla dovolit luxus pěti viceprezidentů, což tušil už několik měsíců, ale nikdy ho nenapadlo, že se to bude týkat právě jeho.

Jakmile se vzpamatoval ze šoku, že přišel o práci – pocit, že je postradatelný, ho trápil víc než jeho náhlé propuštění –, užíval si volna, aby si odpočinul a přehodnotil, co od života očekává. A za těch prvních pár týdnů dospěl k rozhodnutí, že bude požadovat víc. Víc peněz, větší moc i uznání. Byl přesvědčený, že člověk s jeho zkušenostmi a pověstí nebude mít problém sehnat jinou práci. Navíc si mohl dovolit čekat. Dostal velmi slušné odstupné, což mu společně s malým dědictvím po otci zaručovalo, že se nebude muset s někým handrkovat. Na perfektní místo si může klidně pár měsíců počkat.

Zvládneme to, ujišťoval Olivii.

Nemám nejmenší obavy, prohlásila. Pár měsíců trvalo, než jeho optimismus začal postupně slábnout, až po roce úplně vyprchal. Vypadalo to, že i přes vzestup ekonomiky nechce žádná firma přijmout muže na prahu padesátky bez ohledu na jeho zkušenosti a doporučení. Zvlášť když může zaměstnat za poloviční plat někoho o polovinu mladšího. Sean jen nerad snížil své nároky a pokoušel se o místa, o nichž zpočátku odmítal uvažovat.

A na žádné ho nepřijali.

Jste překvalifikovaný, tvrdili, čímž mínili moc starý.

Čím dál víc ho to deprimovalo. Přestal nosit pečlivě vyžehlené košile a hedvábné kravaty proslulé tím, že je nosil i o víkendech. Celé dny se neholil. Přestal cvičit. Přibral. Copak má cenu dbát o zevnějšek, když nikdo nedbá o něj samotného?

Olivia – jeho vždy chápavá, věčně optimistická manželka – na něj naléhala, aby zašel k terapeutovi. Když namítl, že terapeuti přijdou draho, a ona mu nabídla, že jeho návštěvy zaplatí z peněz, které šetří na koupi nového auta, upadl do ještě větší deprese. Nechtěl, aby se jeho žena kvůli němu obětovala. Mužova povinnost je zaopatřit rodinu, být jejím živitelem, „vydělávat na chleba“, jak říkával jeho otec.

Otec byl vůbec samá taková průpovídka. Jednou z nich byla „vydělávat na chleba“. Další „na chlapskou práci nikdy neposílej kluka“.

A teď se zdá, že kluky chtějí všichni zaměstnavatelé.

Nebo ženy.

Jak jinak si vysvětlit, že si Olivia našla práci tak snadno? Jeho manželka, která přes deset let nepracovala, prošla před osmi měsíci jejich vchodovými dveřmi a hrdě oznámila, že jen tak z rozmaru zajela do Jupiteru navštívit svého bývalého šéfa a on ji okamžitě přijal. Proč by se nemohla vrátit do práce? namítla Seanovi, když protestoval. Už ji začíná nudit sedět doma a nedělat nic jiného než prát a vyvářet, když teď všechny tři děti chodí školy. Mimoto skoro projedli jak jeho dědictví, tak odstupné, a co nevidět přestane Sean dostávat i podporu v nezaměstnanosti. Jednoduše řečeno, potřebují peníze.

Proti tomu neměl argumenty.

Ovšem momentálně je to on, kdo celý den dřepí doma, nedělá nic jiného, než pere a vaří, zatímco ona je pryč, vydělává peníze a užívá si báječné staré časy. Parádí se. Nosí vysoké jehly. Vypadá líp než kdykoli předtím. Chodí na jednání. Na své nadřízené mrká těmi svými dlouhými řasami. Vždyť ji sotva po půl roce v práci povýšili na account supervisora, hergot. Copak to jde bez nějakého vážně míněného flirtování?

Ne že by své ženě nedůvěřoval. On jí věří. Olivia je milující, oddaná manželka a má v ní oporu. Najdeš si něco jiného, utěšovala ho, když jí řekl, že ho nevzali. Tuhle práci určitě dostaneš, ujišťovala ho, kdykoli šel na pohovor. Pamatuj si, co říkával tvůj otec – „když se jedny dveře zavřou, otevřou se jiné“.

Až na to, že když se ty jiné otevřely, vešla jimi Olivia.

Snaží se to skrývat, ale on ví, že je jí na obtíž. V jejích očích vidí zklamání. Proto je pro něj těžké se do nich vůbec podívat.

„Ty tak pěkně voníš,“ zalichotí jí teď Sean a musí se nutit, aby to vyslovil. „Máš nový parfém?“

„Ano, a taky se jmenuje So Pretty.“ Zasměje se. „Máš dobrý nos,“ podotkne a políbí ho na špičku jeho vlastního. Vysoké podpatky, které se staly součástí její denní uniformy, jí přidávají na výšce, takže je větší než on. A to mu dennodenně připomíná, jak se jejich situace obrátila. Proč nemůže nosit nízké střevíce jako kdysi?

Proč všechno nemůže být jako dřív?

„Tak co máš dneska dopoledne v plánu?“ Už se ho přestala vyptávat, jestli má nějaké pohovory.

Sean pokrčí rameny, podívá se do zadní části domu, kde si jejich tři děti chystají věci na dnešní den. Za pár minut je Olivia cestou do práce odveze do školy. Na něm bude, aby je vyzvedl, až jim v půl třetí skončí vyučování. Jak si má něco plánovat, když musí být brzy odpoledne zase zpátky?

Jistě, stará paní Fisherová, která bydlí přímo naproti přes ulici, se dokonce nabídla, že děti vyzvedne ze školy, pokud bude potřeba, ale té ženské je čtyřiaosmdesát, proboha. Nehodlá svěřit životy svých dětí někomu, komu patrně už před lety sebrali řidičák.

„Všimla jsem si, že nám dochází smetana do kávy a ovesné kroužky Cheerios,“ hlásí Olivia.

Sean se napruží. Manželka ho nikdy přímo nepožádá, aby nakoupil potraviny. Jen si „všímá“, že jim docházejí různé věci. Nemůže prostě jen jasně říct, co tím vlastně myslí?

„Dopoledne je koupím,“ souhlasí.

„Jo a Zane chtěl k večeři makarony se sýrem. Mohl bys je uvařit, co ty na to?“

Z toho jsem vodvařenej, pomyslí si Sean, ale nevysloví to. „To by šlo.“

„Výborně. Možná se malinko opozdím,“ prohodí, skoro jako by si dodatečně vzpomněla. „Odpoledne mám tu prezentaci ve Fort Lauderdale a kvůli těm dopravním zácpám… vždyť to znáš. Takže jestli do šesti nebudu doma, klidně se najezte beze mě.“

„Tím se netrap.“

„Zavolám ti, až to jednání skončí, tak kdybych se ti kolem půl šesté neozvala…“

„Budu vědět, že máme začít bez tebe.“

„Dobře. Děkuju. Děti!“ zavolá. „Jdeme!“

Děti se okamžitě objeví u domovních dveří, smějí se a zápolí s batohy. Sean se usilovně snaží v jejich tvářích najít aspoň kousek ze sebe, ale vidí v nich jen jejich matku. Všichni jsou tmavovlasí s oříškově hnědýma očima, zatímco jeho oči jsou pískově hnědé stejně jako jeho stále ještě husté vlasy.

Alespoň tohle mi zůstalo, pomyslí si.

„Pa, lásko,“ prohodí Olivia a políbí ho na tvář. „A nepopřeješ mi na odpoledne hodně štěstí?“

„Přeju ti hodně štěstí,“ odpoví poslušně.

„Miluju tě,“ prohodí Olivia.

„Taky tě miluju.“

Pozoruje svou rodinu z obvyklého místa u okna obývacího pokoje, mezitímco Olivia vycouvá s Hondou Accord z příjezdové cesty a ztratí se na hlavní silnici.

V duchu si představí, jak se zčistajasna odněkud vyřítí kamion a napálí to rovnou na předek auta, sroluje ho jako harmoniku, manželčina hlava sebou trhne dozadu, pak dopředu a volant se zaboří hluboko do její hrudi. Vidí, jak po betonové cestičce ke vchodovým dveřím vážně kráčejí dva uniformovaní policisté se sevřenými ústy a sklopenýma očima. Je nám moc líto, že vám musíme oznámit…

Proboha, co se to se mnou děje? ptá se sám sebe a hned ty hrůzné představy zažene. Svou ženu miluje. Kde se v něm takové myšlenky berou?

Kdoví, jaké zlo číhá v lidské duši? zašeptá mu najednou jeho otec do ucha, což je další průpovídka, kterou si tak oblíbil.

Sean mrkne na hodinky a uvědomí si, že uplynula celá hodina, ale nijak ho to nestresuje. „Ten čas fakt letí, když se člověk něčím zabaví,“ zasměje se, zatímco sleduje, jak do slepé ulice odbočí stříbrná tesla a vjede na příjezdovou cestu staré paní Fisherové. „A jé,“ zamumlá, když se oboje přední dveře auta zvednou do vzduchu a současně z nich vystoupí žena a muž. Oba rázně kráčí ke vchodovým dveřím a žena si přitom popotahuje krátkou, přiléhavou sukni. „To vypadá na průšvih.“

4. kapitola

Julia Fisherová dopíjí druhý šálek kávy a přemýšlí, jak se řekne „rozmařile utrácet“ na osm písmen. V dnešní takzvané bleskové křížovce je to jediné slovo, na které nedokáže přijít, přestože ví, že první písmeno je P a šesté H. Soustředí se tak usilovně, že si zprvu neuvědomí, že klepání doléhající na hranu jejího vnímání, je určeno jí. Teprve když se k ťukání na dveře přidá vytrvalé zvonění, pochopí, že je někdo u vchodových dveří.

A taky, kdo ten někdo je.

„A kruci,“ zabrblá, přestože je tak napůl očekávala. Zhluboka se nadechne, pomalu se zvedne ze židle, zběžně se podívá nahoru nad schody a vejde do maličké předsíně u vchodu. Artritidou poznamenanými prsty si uhladí krátké melírované blond kudrny, které nosí už od vysoké, pak ruku váhavě natáhne ke kulové klice a zase ji spustí k boku. Možná když neotevře, odejdou.

Takové štěstí nemá.

„Mami!“ zavolá mužský hlas doprovázený dalším klepáním a zvoněním.

Julia se opět zhluboka nadechne a Normanovi s jeho ženou Poppy otevře. Kdo asi dá dítěti jméno Poppy? dumá, když zírá na jejich vystrašené obličeje. „Propánakrále! Copak hoří?“

„Ještě se ptej,“ rozčiluje se její syn. „Víš vůbec, jak dlouho tady stojíme?“

„Tak dlouho to zas není…“

„Dost dlouho. Mysleli jsme, žes třeba upadla a nemůžeš vstát. Nebo tak něco.“

Julia pozná, že „nebo tak něco“ je myšleno jako eufemismus. Norman tím chtěl naznačit už jsme si mysleli, že jsi snad mrtvá. Ustoupí, aby vpustila dovnitř syna s manželkou – už čtvrtou, pokud je ještě schopná se v nich vyznat. „Jsem naprosto v pořádku,“ oznámí jim. „A nemusíte se bát, že spadnu. Přece jste mi koupili takovou tu SOS věcičku na krk, která se zmáčkne…“

„Jenže aby to fungovalo, musíš ji nosit,“ přeruší ji Norman při pohledu na její prázdné hrdlo.

„Ty s tím naděláš,“ prohodí Julia a marně doufá, že se syn usměje. Copak už ztratil smysl pro humor?

„To není legrace,“ řekne, jako by tím potvrdil její podezření. Pohledem sleduje, jak jeho manželka vrtí vysoko posazeným kulatým zadečkem, když prochází kolem jeho matky do obývacího pokoje, svalí se na květovanou pohovku a otráveně svěsí koutky úst.

Julia se posadí na jedno ze dvou nesourodých křesel naproti pohovce a čeká, že syn obsadí to druhé. On ale zůstane stát. Jak se jim s Walterem, který byl přes půl století jejím manželem, povedlo zplodit syna, jehož čtyři manželství nedají dohromady ani polovinu jejich společných let? Ne že by své jediné dítě neměla ráda. To jistě má. Jen ho prostě tolik nemusí. „Vypadáš dobře,“ podotkne, jako by takové myšlenky chtěla napravit.

Navíc je to pravda. Norman a jeho mladá žena jsou skutečně výstavní exempláře, oba mají přes metr osmdesát a díky každodennímu cvičení a pravidelnému hraní golfu o víkendech jsou ve výborné kondici. Prohlíží si Normanův opálený obličej a připadá jí neuvěřitelné, že je mu už jednapadesát. A ještě neuvěřitelnější pro ni je, že má syna v takovém věku, protože kromě běžných neduhů a bolestí se ona sama necítí o mnoho starší než on.

Přenese pohled na Poppy – štíhlou, blonďatou, smyslnou, nepopiratelně krásnou ženu s porcelánovou pletí, která je téměř tři roky Normanovou manželkou a kterou poznal ve fitness centru v budově, kde je sídlo hedgeového fondu, s jehož založením pomáhal, a kvůli níž okamžitě odkopl manželku číslo tři.

Julia si povzdychne. Ne že by ji nějak rmoutila ztráta jeho třetí choti, jejíž pěkný obličej si téměř nedokáže vybavit. Pravda je, že Norman má odjakživa rád ženy, které jsou stejně tak hloupé jako krásné. Nepoznamenané vráskami, nevzdělané a nezajímavé, uvažuje a znovu vzdychne.

„Co ti je?“

„Nic mi není.“

„Vzdychla sis.“

„Vážně?“

„Dvakrát.“

„Trápí tě artritida?“ zeptá se Poppy a nakloní se z pohovky dopředu, přičemž její chirurgicky zvětšená prsa napnou švy přiléhavého růžového svetříku.

„Stejně jako obvykle.“ Julia zvedne dva zkřivené ukazováčky, jejichž konečky se skoro až komicky zkroutí k sobě navzájem. „Připomínají závorky,“ zasměje se. Poppy se zatváří poněkud nechápavě. „Čemu vděčím za vaši návštěvu?“

„Několika věcem,“ pronese Norman. Přistoupí k oknu a zadívá se na ulici. „Nevidělas Marka?“

„Marka? Ne. Naposledy minulý týden.“

Mark je Normanův jednadvacetiletý syn a její jediný vnuk zásluhou manželky číslo dvě. Ta vydržela skoro deset let, nejdéle ze všech Normanových žen, patrně i proto že přivírala oči nad jeho neustálými zálety. Ale před dvěma lety se znovu provdala a přesídlila do New Yorku, zatímco Mark dal přednost Floridě a nastěhoval se k otci, což byl nečekaný vývoj, který čtvrtou paní Fisherovou nijak nenadchl.

Upřímně řečeno, Mark je docela číslo.

Kašlu na upřímnost, rozhodne se Julia. „Stalo se něco?“

„Přistihli jsme ho, jak kouří trávu… marihuanu,“ objasní Norman.

„Vím, co je tráva. Sice je mi už čtyřiaosmdesát, ale senilní ještě nejsem.“ Nemluvě o tom, že jsem si ji zamlada sama párkrát dopřála, pomyslí si, ale usoudí, že není moudré to zmiňovat.

„A já skoro jistě vím, že mi z peněženky bere peníze,“ přisadí si Poppy.

„Skoro jistě?“ zopakuje Julia. „Nevíš to určitě?“

„Vím to skoro určitě,“ potvrdí Poppy, jako by se to tím vyřešilo. „Chci říct, že tuhle mi v peněžence chybělo asi čtyřicet dolarů, a nikdo jiný je vzít nemohl.“

„Zeptala ses ho na to?“

„Jasně. Popřel to.“

„Možná ti je nevzal.“

„Každopádně jsme se kvůli tomu hrozně porafali,“ pokračuje Poppy a otázku o Markově možné nevině přejde mávnutím ruky s dlouhými, pěstěnými nehty, „a on po mně hodil nadávku na p…“

„Píča?“ opáčí Julia a vychutná si to víc, než měla v úmyslu.

„No teda, mami…“

„Jak můžeš to slovo vůbec vyslovit?“ ošívá se Poppy.

Julia pokrčí rameny. Odjakživa se jí ten výraz tak nějak líbil.

„Zkrátka a dobře utekl z domu,“ upřesní její syn. „Už dva dny jsme ho neviděli.“

„Teda víme, že je určitě v pořádku,“ míní Poppy. „Není to poprvé, kdy něco takového provedl.“

„Ale je to naposled,“ prohlásí Norman. „Naše tolerance má svoje meze. Nechal školy, v práci vydržel sotva pár týdnů. Jestli se nedá do kupy a nebude sekat dobrotu, budeme ho muset natrvalo vyhodit z domu.“

Julia chce něco dodat, ale kvůli tomu, že porodila syna, který pronáší věty jako „jestli se nedá do kupy a nebude sekat dobrotu“, na chvíli úplně ztratí řeč.

„V každém případě vím, že vy dva máte důvěrný vztah,“ pokračuje Norman, přičemž „důvěrný“ vyzní v jeho podání jako sprosté slovo. „Takže kdyby se tu náhodou zastavil, ocenil bych, kdybys nám ihned zavolala. A hlavně mu nedávej žádné peníze.“

„Ať si zkusí, jaké to je být bez domova, když mu Norman nebude platit účty,“ dodá Poppy.

To mu určitě povíš za pár let sama, pomyslí si Julia a musí se kousnout do jazyka, aby to nechtěně neřekla nahlas. Podívá se na syna. „Co dál? Zmínil jsi několik věcí…“

„Už jsme o tom mluvili dřív,“ začne Norman. „Jde o tenhle dům.“

„Božínku. Už zase?“

„Podívej,“ přehluší ji Norman. „Chápal jsem, že sis po tátově smrti tady přála zůstat. Všichni odborníci se shodují, že člověk by neměl dělat nějaké velké změny první rok po tom, co mu někdo odejde ze života, ale teď už jsou to skoro dva roky a ty nemládneš. Neměla bys tady po těch schodech chodit nahoru a dolů, mohla bys spadnout a zlomit si krček…“

„Prý se člověku zlomí krček předtím…,“ přeruší ho matka.

„Cože?“

„Nejdřív se zlomí krček,“ zopakuje Julia. „A proto člověk upadne. Je to naopak.“

„No tak dobře. To je jedno,“ odbyde ji Norman. „Pravda je, že pro tebe je čím dál těžší se o tenhle dům starat. Je tu moc schodů a moc místností na úklid. Kromě toho je nebezpečné, aby žena tvého věku bydlela sama. Někdo se sem může vloupat…“

„Nikdo se sem nevloupá.“

„… a ty tady budeš úplně sama vydaná napospas nějakému násilníkovi…“

„Nesmysl,“ prohlásí Julia rázně ve snaze udělat za touto debatou tečku. „Navíc mám zbraň.“

„Prosím?! Odkdy ji máš?“

„Patřila tvému otci.“

„Jo tak. Prokristapána, ta starožitnost? Copak ještě vůbec funguje?“

„Proč by neměla?“ Popravdě Julia nemá ponětí, jestli je ta prastará pistole funkční. „Ať je to jak chce, tenhle dům prodat nehodlám, takže…“

„Právě teď je realitní trh horký. Mohli bychom za něj dostat slušnou sumu…“

„My?“

„Mohla by ses přestěhovat do nějakého apartmánu, byla bys s lidmi stejného věku.“

„Nechci být obklopená stejně starými lidmi jako já…“

„Mohl bych za tebe investovat peníze. Měla bys moc pěkný život…“

„Já už ho mám moc pěkný.“

„Dohodneme se aspoň, že se podíváš do Manor Born?“

„Do Manor Born? Do Manor Born? Chceš mě strčit do nějakého domova?“

„Není to domov. Je to prvotřídní asistované bydlení.“

„Říkej si tomu, jak chceš, sakra. Stěhovat se tam rozhodně nebudu.“

„Chováš se jako malá,“ vyčte Norman matce.

„A ty jako blbec,“ odsekne Julia.

„Jenom se o tebe snaží postarat,“ přizvukuje Poppy.

„To je od něj moc hezké.“ Julia se zvedne z křesla a odkráčí, co nejrychleji dokáže, ke vchodovým dveřím. „Díky, že jste se zastavili, drahoušku. Vím, že máte hodně práce.“

Otevře dveře právě v okamžiku, kdy mladý pár, který se nedávno přistěhoval do sousedního domu, vyjíždí modrým hyundaiem z garáže.

„Pěkný fáro!“ prohodí mladík, zastaví na příjezdové cestě a obdivuje stříbrnou teslu. „To máte nový?“

Julia se zasměje, polichocená, že ho něco takového vůbec napadlo. „Není moje,“ odpoví, když se k ní Norman s Poppy připojí ve dveřích.

„Pěkný fáro,“ řekne znovu uznale mladík, tentokrát Normanovi.

Julia si jméno nepamatuje, ale má dojem, že je to jedno z těch nových, moderních. Mladík zamává na rozloučenou a vycouvá na ulici. Jeho žena – Julia si na její jméno taky nedokáže vzpomenout, ale má pocit, že je kupodivu staromódní – jim taky zamává.

„Budeš o tom, co jsem ti řekl, aspoň přemýšlet?“ zeptá se Norman matky.

„To nebudu,“ odsekne.

„Jen má o tebe starost,“ dodá Poppy stejně jako prve. Jde za manželem k autu, a když se zvedají dveře, trochu poodstoupí.

Připomíná to obřího brouka, který se chystá vzlétnout, pomyslí si Julia. Až to nahání strach. Jí je mnohem milejší obyčejný chevrolet, který manžel pořídil rok předtím, než mu diagnostikovali rakovinu slinivky. Podívá se přes ulici k domu doktora Nicka Wilsona a jako pokaždé je vděčná za vynikající péči, kterou jejímu manželovi věnoval v měsících před jeho smrtí. Je možné, že od té doby uběhly skoro dva roky? Zhluboka vdechne teplý vlhký vzduch, pak se vrátí do domu a zavře dveře dřív, než Tesla vyjede z příjezdové cesty.

„Už jsou pryč?“ ozve se hlas seshora.

„Ano.“ Julia sleduje, jak její vnuk schází ze schodů. Nejdřív se objeví dlouhé hubené nohy, následované dlouhým hubeným trupem, pak protáhlým vyzáblým obličejem rámovaným dlouhými hnědými vlasy, které mu spadají v neučesaných vlnách na kostnatá ramena. „Budeš jim muset zavolat, víš to?“

„Vím. Udělám to. Díky, žes mě nepráskla. A žes bránila moje dobrý jméno, přestože…“

„Tys ty peníze vzal?“

„Jo,“ přizná se Mark, jde do kuchyně a sebere z pultu oschlý kupovaný muffin. „Tu peněženku prostě nechala na lince, jako by to byla nějaká zkouška.“

„Kterou jsi neprošel.“

„Nebo taky jo. Záleží, jak se na to díváš.“

Julia se usměje. Aspoň někdo má v téhle rodině smysl pro humor.

„Ty máš fakt pistoli?“ vyzvídá.

„Podle všeho starožitnou.“

Teď se pro změnu usměje vnuk. „Kde ji máš?“

„Vůbec netuším.“ Julia se domnívá, že je v garáži v některé z krabic plných Walterových věcí, ale nechá si to pro sebe.

Mark si strčí sousto muffinu do pusy. „Babi…“

„Copak?“

„Mám takovej nápad…“

Pochybuju, že je dobrý, pomyslí si Julia a čeká, co z něj vypadne.

To, co řekne, ji překvapí. „Třeba bych se k tobě mohl na čas nastěhovat. Pak bych se nemusel vrátit domů a ty bys nebyla sama. Dokonce umím celkem slušně vařit.“

„Nepovídej. Kde ses to naučil?“

Pokrčí rameny. „Žádná z tátových manželek včetně mojí mámy nebyly v kuchyni žádný hvězdy. Každopádně si to promysli. Kdybych se k tobě přestěhoval, vyřešily by se tím všechny problémy.“

Julia si není jistá, že by jeho nastěhování nevyvolalo spoustu dalších potíží, ale je pravda, že vnuka zbožňuje už od chvíle, co se narodil. Nemůže za to, že jeho otec je blbec, který nemá smysl pro humor, a jeho různé matky byly jedna jako druhá do sebe zahleděné barbíny. Vzpomene si na pointu jednoho starého vtipu o tom, proč prarodiče a vnoučata spolu tak dobře vycházejí: Mají společného nepřítele.

Mark zvedne ranní noviny, které leží na lince. „Je to ,promrhat‘,“ podotkne a poklepe na křížovku dlouhými štíhlými prsty.

„A co?“

„To slovo, co ti chybí. ,Rozmařile utrácet‘ znamená ,promrhat‘.“

„No jasně.“ Julia doplní slovo. „Děkuju.“

Mark se zasměje a popadne další muffin. „Ty jsou hnusný,“ prohodí, ale stejně ho sní. „Rozhodně umím lepší.“

„Samozřejmě to můžeš kdykoli zkusit.“

„Dneska odpoledne zajedem na nákup. Uvidíš,“ usměje se. „Budeš ještě ráda, že mě tu máš.“