Table of Contents

ÚVOD

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

Extroverti jsou šťastnější

Vrcholné prožitky

Mít vše pod kontrolou

Velikost břicha

Narcismus

IQ

Emoční inteligence

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

Jak je to s rekreačními drogami?

Zbrusu nový svět

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

Současně šťastný i nešťastný

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

Čtrnáct šťastných dnů emíra

Evoluce

Osobnost

Biologie neštěstí

Léky a „šťastné pilulky“

Jídlo a sex

Bohatství vám přece jen přinese štěstí (do jisté míry)

Podle kazatelů je to naše chyba

Nešťastné sny

Navždy šťastní

Ztracený ráj

Ztráta nevinnosti

Slátané životopisy

Jak bych měl být šťastný?

Dosáhněte nadmíry štěstí

Diagnóza

Pozitivní závěr (paradoxně)

CHCETE BÝT ŠŤASTNÍ?

CHCETE BÝT ŠŤASTNÍ?

Tak se o to přestaňte snažit

RAFA EUBA

YOU ARE NOT MEANT TO BE HAPPY.

© Rafa Euba 2021

Translation © Tomáš Piňos, 2022

ISBN 978-80-242-8664-8

Rafa Euba už přes dvacet let poskytuje psychiatrické poradenství. Vystudoval medicínu v rodném Baskicku a psychiatrii v Anglii. Prosadil používání neinvazivní mozkové stimulace v rámci léčby deprese ve Velké Británii. Zkušenosti, získané během dlouhé kariéry zasvěcené zmírnění psychické bolesti, ovlivnily jeho postoj ke konceptu štěstí. Rafa Euba je šťastně ženatý a má jednu dceru.

Každý psychiatrický pacient, zmíněný v této knize, je kombinací různých skutečných pacientů. Jsem povinen ctít přísnou diskrétnost, takže jsem zkombinoval a rozčlenil jejich vlastnosti. Změnil jsem rovněž jejich jména a v některých případech pohlaví, věk a další rysy. Přidal jsem určité fiktivní prvky, aby každý pacient, který se stal součástí těchto kombinací, byl naprosto neidentifikovatelný. Jakákoli podobnost s reálnými osobami je tudíž, jak se říká, čistě náhodná.

PODĚKOVÁNÍ

Jsem velmi vděčný svojí manželce Rachel, která mi velmi trpělivě pomáhala s korekturou rukopisu; Christopherovi, velmi nápomocnému vydavateli; drahé přítelkyni Catrioně Mayové, která mi poskytla neocenitelné rady, a Josephine Lethbridgeové, Mattu Warrenovi a Heather Kroekerové, editorům internetového magazínu The Conversation, ve kterém jsem poprvé publikoval některé myšlenky obsažené v této knize. Jsem samozřejmě nesmírně vděčný všem pacientům – jejich pomocí jsem totiž porozuměl svým emocím, obavám a nadějím.

Věnováno Lině

ÚVOD

Deset bilionů nervových spojů v našem mozku plní mnoho funkcí. Cítí růže; plánují přípravu jídla; milují; pamatují si letní den; intrikují; pociťují strach; řeší hádanky; zpívají. Dělají mnoho dalších věcí. Neumí nás ale učinit šťastnými.

Deset bilionů je ohromné číslo. Tolik nervových spojů máme proto, že mozek musí zpracovávat obrovské množství informací a vykonávat spoustu úkonů, zatímco spaluje mnoho energie. Mozek řídí v našem životě všechno, od zaujetí postoje po vyprávění vtipu a od psaní básně po regulaci tělesné teploty. Vykonává všechny tyto funkce koordinovaným a organizovaným způsobem, aby naplňoval poslání plynoucí z jeho přirozeného designu: jeho úkolem je zajistit, abychom přežili a množili se. To je vše. V jeho instrukcích není nic o štěstí.

Štěstí není přirozené. Kdyby tomu tak bylo, nemusely by vznikat návody, jak ho lze dosáhnout. Je to pouze lidský koncept, abstraktní pojem, nepřítomný v našich skutečných prožitcích a postrádající biologický základ.

Obrovské odvětví pozitivního myšlení napomohlo k vytvoření iluze, že štěstí je realistický cíl a že potenciálně tkví v našem nitru, umožníme-li, aby se projevilo, což se může stát, když se řídíme určitými instrukcemi.

Není nám dáno být šťastní, nebo alespoň spokojení. Máme přežít a množit se, tak jako kterýkoli tvor v přirozeném světě. Příroda nás ve skutečnosti od pocitu spokojenosti odrazuje, neboť spokojenost by snižovala naši bdělost vůči možným hrozbám pro přežití. Štěstí je neuskutečnitelný projekt.

1. KAPITOLA

ČTRNÁCT ŠŤASTNÝCH DNŮ EMÍRA

Vladimír je velmi okouzlující čtyřicátník z Ruska. Je v jakémkoli ohledu bohatý, ne však tak bohatý, jak by si přál. Setkávám se s ním ve svojí psychiatrické ambulanci během kouzelného, časného, jarního rána, kdy deprese pacientů odporují jasnému světlu, proudícímu oknem.

„Jsem neúspěšný člověk, doktore.“

Zpočátku hledí na podlahu s velmi melancholickým výrazem a pomalu naklání hlavu stranou. Jeho hlas je hluboký, znělý, temný a lítostivý. Na klinice potkávám mnoho sklíčených jedinců a taková úvodní věta mě nepřekvapuje.

„Nevím, proč to tvrdíte,“ odpovím, „máte přece dobrou rodinu a přátele a v byznysu s dovozem aut se vám výborně daří…“

„Děláte si srandu?“ přeruší mě, „všichni moji přátelé jsou úspěšnější. Každý z nich má soukromý tryskáč; já jsem jediný, kdo ho nemá. Jsem rozhodně neúspěšný!“ prohlásí Vladimír zasmušile.

Lituji svého pacienta, že nemá soukromý tryskáč, a vnímám tíseň, kterou mu tato krutá nouze působí. I já jsem chudší, než bych chtěl být, takže mi nečiní problém s Vladimírem sympatizovat, což je koneckonců moje povinnost.

„To mě mrzí,“ říkám tichým hlasem a snažím se ho ukonejšit.

„To je v pořádku, doktore, snažím se s tím vyrovnat.“

Vladimíra, stejně jako mě a kteréhokoli obyvatele této planety, je každopádně těžké uspokojit. I kdyby získal tryskáč, neuspokojilo by ho to. Milionáři chtějí vždycky víc peněz, bez ohledu na svoje bohatství. Tato palčivá a neúprosná materiální ambice je jednou z příčin, proč jsou bohatí. Někteří milionáři mají mnohem víc peněz, než kolik by mohli utratit. Jejich touha po penězích tudíž není poháněna potřebou většího komfortu nebo luxusu, nýbrž honbou za abstraktní, éterickou představou peněz.

Vladimír nelituje jen materiálního deficitu, který představuje nikdy nevlastněné letadlo; prázdná ranvej, na níž by měl letoun stát, symbolizuje i jeho domnělé osobní selhání. I kdyby byla naše touha po bohatství uspokojena, případně zkrocena altruistickými nebo duchovními přesvědčeními, při hledání štěstí musíme uspokojovat i jiné tužby. Je například zřejmé, že Vladimírovy letecké sny pramení z jeho touhy, že chce vidět sebe sama jako úspěšného jedince, nikoli z potřeby většího prostoru na nohy nebo z potřeby rychlejšího odbavení.

A i když jsou všechny tyto potřeby uspokojeny, stav trvalého štěstí zůstává teoretickým a nedostižným cílem, což zjistil Abd ar-Rahmán III., který byl v 10. století emírem Córdoby.

Abd ar-Rahmán měl všechno. Byl jedním z nejmocnějších mužů své doby a od mládí až do smrti vládl přes padesát let Al-Andalusu, dnešnímu jižnímu Španělsku. Tehdejší letopisci se zmiňovali o jeho nízkém vzrůstu (když jezdil na koni, měl problém dosáhnout nohama do třmenů). Měl zrzavé vousy (to byl defekt, který se snažil napravit barvením na černo) a modré oči po matce, jež byla baskickou otrokyní. Jeho bledost a nevýrazná stavba těla však nebránily lidem, aby ho považovali za fešáka.

Neměl idylické dětství, zejména když vezmeme v úvahu, že jeho otec byl zavražděn na rozkaz Abd ar-Rahmánova dědečka, z čehož vyplývá, že jeho rodina byla do jisté míry dysfunkční.

Byl obdivován díky svým politickým schopnostem a tomu, jak šikovně a úspěšně podněcoval ostatní k oddanosti a odrazoval jakékoli mocenské soupeře. Podrobil si značnou část Iberského poloostrova a konsolidoval do té doby roztříštěnou politickou základnu Al-Andalusu. Córdoba, která leží zhruba 130 km od mořského pobřeží, se stala největším a nejvýznamnějším evropským městem. Obdařil ho zhruba sedmdesáti knihovnami, univerzitou a proslulou lékařskou školou. Podporoval kulturu a umění v atmosféře tolerance mezi muslimy, židy a křesťany. Za jeho vlády byla díla řeckých mistrů přeložena do arabštiny, čímž vzniklo spojení s helénistickou kulturou. Vybudoval rovněž palác, který si podle svého mínění zasloužil, téměř mytický komplex Medina Azahara, několik kilometrů od Córdoby.

Když byl palác Medina Azahara dokončen, stal se ztělesněním příběhů Tisíce a jedné noci. Představte si arabskou, středověkou verzi zakázaného města v dobách, kdy většina Evropanů žila ve vesničkách s prostými, hliněnými chýšemi. Tato rozsáhlá a luxusní citadela, rozkládající se na úpatí pohoří Sierra Morena na jihu Iberského poloostrova, zahrnovala královské rezidence, administrativní budovy, lázně, mešity a dva harémy (jeden ženský a jeden mužský, aby mohl Abd ar-Rahmán kdykoli ukojit svoje choutky).

Abd ar-Rahmán byl tedy dobře vypadající (i když trochu malý), mocný, kultivovaný, uctívaný, požitkářský a velmi bohatý muž. Podle Juana Antonia Valleja-Nágery, psychiatra a historika, který studoval jeho psychologické rysy, však trpěl anankastickou poruchou osobnosti. Jinak řečeno, byl poněkud perfekcionistický a posedlý svým způsobem fungování. Měl potřebu analyzovat a zdokumentovat svůj život, včetně postřehů, které by ve většině jiných životů nebyly zaznamenány. Zapisoval si například do deníku, zda byl daný den šťastný. Když se na sklonku života potýkal s depresivní chorobou, a nebyl tudíž v dobrém rozpoložení, rozhodl se, že sečte všechny dny, o kterých napsal do deníku, že se během nich cítil šťastný. Bylo jich přesně čtrnáct. Vyjádřil to takto:

Vládnu již přes 50 let jako vítěz nebo v míru; poddaní mě milují, nepřátelé se mě děsí a spojenci mě respektují. Bohatství a pocty, moc a potěšení čekaly na moje volání, ke štěstí jsem nepotřeboval žádné světské požehnání. V této situaci jsem pečlivě sečetl dny čistého a ryzího štěstí, jež mi byly předurčeny: bylo jich čtrnáct: Ach bože! Nevkládej důvěru

do tohoto světa!

Život samozřejmě neznamená jen „bohatství a pocty, moc a potěšení“. Existuje-li štěstí, musí to být vyšší entita, pro kterou je uspokojování potřeb, jež je samo o sobě náročným cílem, nezbytný, nicméně nedostatečný požadavek. Objasní nám to Maslowova hierarchie potřeb.

Abraham Maslow byl americký psycholog. Vyrostl v relativní chudobě v Brooklynu jako potomek ukrajinských přistěhovalců. V osobním životě se potýkal s rasismem (byl Žid) a měl hrozný vztah s matkou; upřímně ji nesnášel. Uvědomoval si tudíž, že předpokladem duševní pohody je uspokojování materiálních a psychických potřeb, které roztřídil do různých úrovní, zobrazovaných jako pyramida. Dospěl k tomu, že základnější potřeby musí být uspokojeny předtím, než

člověk dospěje na další úroveň – voda a jídlo, bezpečí, láska, sebeúcta a nakonec sebeaktualizace. Z pozdějších výzkumů nicméně vyplynulo, že lidé očekávané pořadí vždycky nedodržují a že uspokojování různých úrovní potřeb – ať už současně, nebo v „nesprávném pořadí“ – nemá výrazný dopad na duševní pohodu. Vysvětluje se tím, proč lidé žijící v chudých zemích mohou uspokojovat svoje psychické potřeby, i když je naplnění základnějších potřeb nejisté.

„Sebeaktualizace“, která je na vrcholu pyramidy, nastává, když člověk naplní svůj morální a kreativní potenciál. Tato teorie byla poprvé publikována ve 40. letech 20. století, pamatuji si však, že byla obzvláště populární v 70. letech, kdy jsem dospíval. Všechny celebrity zpovídané v televizi tehdy tvrdily, že je sebeaktualizace jejich osobním cílem. Znělo to poněkud pompézně a narcisticky.

Což nás opět přivádí k Abd ar-Rahmánovi. Jeho údajná příchylnost k mladým lidem, kterou dokládá příběh sv. Pelagia², nasvědčuje tomu, že zanedbával morální dimenzi sebeaktualizace, i když každou španělskou legendu z té doby zahrnující muslimského zlosyna a bohabojného křesťana je třeba brát s rezervou. Jeho důraz na „bohatství a pocty, moc a potěšení“ rovněž vypovídá o tom, že byl příliš zaměřený na sebe, možná stejně jako ony sebestředné televizní osobnosti, usilující o sebeaktualizaci. Je tedy možné, že kdyby byl Abd ar-Rahmán morálně zdatnější a nezištnější, mohl by dosáhnout sebeaktualizace, díky níž by mohl za svůj život prožít nespočet šťastných dnů, nikoli jen čtrnáct.

Ze seznamu vlastností, jež Maslow připisoval sebeaktualizovaným jedincům, který, upřímně řečeno, působí jako přehled rysů, které se mu na lidech spíše zamlouvaly, nebo dokonce jako seznamovací inzerát – spontánní, přirozený, hluboké vztahy, smysl pro humor, soucitný atd. –, však lze Abd ar-Rahmánovi podle jeho současníků přisoudit jen několik rysů. Souvislost mezi sebeaktualizací a štěstím je kromě toho koncepčně mlhavá, nehledě na to, že podle Maslowa samého může sebeaktualizace dosáhnout jen malé množství lidí – jednociferné procento. Z jeho práce každopádně vyplývá, že většina z nás není sebeaktualizována že se nám to patrně nikdy nepodaří. Tento takřka nedosažitelný cíl nám připomíná další téměř nedosažitelné nirvány, například samotnou nirvánu, Nietzscheho status nadčlověka nebo ráj svědků Jehovových.

Maslow zemřel poměrně mladý: v 62 letech na infarkt, jako patrně sebeaktualizovaný jedinec.

S Vladimírem se setkávám na klinice o několik měsíců později. Přinesl mi čokolády Ferrero Rocher. Tentokrát se zdá být o něco veselejší. Zlepšení jeho nálady připisuji kognitivně-behaviorální psychoterapii, kterou absolvuje u jednoho z našich psychologů, a antidepresivům, jež jsem mu předepsal. Upřímně řečeno, když se stav pacienta sužovaného depresí zlepší, nelze často určit, co mu pomohlo, nebo jestli zlepšení nebylo spontánní. Říká se tomu „návrat k průměru“, což znamená, že se vše postupně normalizuje a přibližuje k průměru. Je to mimochodem důvod, proč jsou noví fotbaloví manažeři zpočátku úspěšnější než jejich předchůdci, kteří posléze začnou opět dosahovat vítězství.³

„Terapie mi pomáhá stanovit, co je v životě důležité a co je nepodstatné,“ začne. „Uvědomuji si teď, že jsem byl příliš upnutý na představy úspěchu a nezdaru a že jsem za ukazatel úspěchu nebo nezdaru považoval materiální věci.“

Říká to s přesvědčením muže, který si uvědomil, že se choval nesprávně a který zahlédl světlo. Souhlasně přikývnu. Shodneme se, že materiální bohatství a luxus jsou plytké a povrchní, že lze úspěch lépe poměřovat jinými hodnotami apod.

„Něco vám ale, doktore, musím říct.“ V obličeji má nyní kritický, zklamaný výraz.

„Povídejte.“

„Ty hodinky Casio, které nosíte, jsou laciné a škaredé.

Doktor jako vy má přece na víc!“

2. KAPITOLA

EVOLUCE

Gustave Flaubert se domníval, že třemi nezbytnými podmínkami štěstí jsou hloupost, sobectví a dobré zdraví. Nejdůležitější z nich je podle něj hloupost. Evoluce nám nicméně přisoudila inteligenci, nezištnost a křehké zdraví. Rozhodně upřednostnila vývoj velkého frontálního laloku v mozku (který nám poskytuje vynikající exekutivní a analytické schopnosti) na úkor přirozené schopnosti být šťastný. Hodně to vypovídá o prioritách přírody.

Příroda podporuje biologické vlastnosti, jež umožňují přežití a rozmnožování, a nepřeje rysům, které tuto funkci nemají. Nezáleží přitom na naší vůli nebo záměru, ale na přirozeném výběru, o kterém mluvil v 19. století Charles Darwin. Příroda si bohužel nevybírá nejšťastnější jedince, nýbrž ty nejsilnější. Je to vývojový proces, který zdůrazňuje strach a odrazuje od spokojenosti. Produktem tohoto procesu je chronicky nešťastné lidstvo

Trápení, jímž mí pacienti procházejí, mi často připomíná, jak jsou lidé v utrpení zdatní. Jsme v tom tak dobří, protože trápení je pro nás přirozené.

Je chladné zimní ráno, takže vím, že ve viktoriánské budově, v níž se občas setkávám s pacienty, bude mrazivo.

Staré nemocnice se nechtějí zbavit svojí frigidity, jako by se tím měly zpronevěřit vzpomínkám na utrpení, obsaženým v jejich zdech. Prvním pacientem na dnešním seznamu je velmi příjemný osmdesátník, kterého dobře znám. Je štíhlý, vysoký a elegantní a trápí ho prokletí, které sužuje každého z nás, zejména pak starší osoby: osamělost.

Franka už roky trýzní jeho sousedka z přízemí. Žije sám, je tudíž zranitelný a trápí ho neustálé stížnosti sousedky u městského úřadu, ve kterých ho obviňuje, že má velmi hlučného psa, který ve dne v noci štěká. Milou, malá fenka westíka, je jedinou Frankovou společnicí. Stížnosti sousedky a strach, že se bude muset fenky zbavit, mu přivodily značné deprese, takže musí užívat antidepresiva a absolvovat psychoterapii.

Když Frank vstoupí do místnosti, jsem znepokojený. Obvykle je schopen úsměvu a určité vřelosti, dnes tomu tak ale není. Tentokrát mluví tiše, vyhýbá se očnímu kontaktu a zdráhá se mi říct, co se děje.

„Jde o sousedku,“ svěří se konečně.

Nejprve mě napadne, že sousedka uspěla s požadavkem, aby se zbavil Milou.

„Umřela.“

„Vaše fenka?“

„Ne, moje sousedka umřela. Byl to jediný člověk, který se mnou mluvil. Je pravda, že si pořád jen stěžovala, teď je ale pryč a já budu ještě osamělejší.“

Je třeba říct, že Frank nemá příliš veselou povahu. Není zrovna optimista, nevnímá sklenici jako poloplnou a je na světě opravdu sám, s výjimkou fenky westíka. Je ale dobrým příkladem toho, jak jsme náchylní k hledání vlastních chyb a problémů. Frankovo zaměření na negativní věci se v psychologii nazývá „negativní předpojatostí“. Do jisté míry se s ní potýká každý z nás, včetně velmi veselých jedinců. Naše negativní předpojatost je příčinou toho, proč jsou noviny plné špatných zpráv a romány a filmy překypují naprosto příšerným patosem. Dokonce i v muzikálu Za zvuků hudby jsou nacisté. Špatné věci, změny, nestabilita a hrozby zkrátka poutají naši pozornost mnohem silněji než fádní poklid. Vidíme malou skvrnu na šatech nebo znaménko na pokožce, všímáme si charakterových vad ostatních. Tyto nedostatky dominují v našem vědomí, ve značném nepoměru k veškeré ctnosti a harmonii, jež zůstávají nepovšimnuty.

Vrátím se například časně domů a umožním, aby moje myšlenky bezcílně těkaly, což není nikdy dobré. Na stěně koupelny si všimnu malé pukliny, která je zjevně příliš drobná a nevýrazná na to, aby svědčila o poklesu půdy. A přesto, když tento problém hodnotím, svědomitě si trhlinu prohlížím a přemýšlím, jestli bych ji neměl přidat na neustále se rozšiřující seznam obav. Tato puklina je v mojí mysli nejdůležitějším atributem domu. Z mého domu se stala drobná trhlina ve zdi, k níž je připojena budova.

Negativní předpojatost je zakotvená v naší potřebě odhalovat a eliminovat hrozby, abychom zvýšili svoje šance na přežití.

Představte si dokonale šťastného jedince, který je neustále spokojený a užívá si spoustu drobných potěšení, jež mu život skýtá. Má poněkud monotónní a předvídatelnou práci, protože složitější zaměstnání by nutně znamenalo úzkostné stavy a třenice, narušující pocit štěstí. Tento člověk nestojí o lepší práci (což je v pořádku), takže ho netrápí, že jsou ostatní povýšeni dříve než on. Má dobrý vztah s partnerkou, a tak nežárlí a nenudí se v její společnosti.

Na tom pořád není nic špatného. Jednoho rána si však nahmatá bulku ve varleti. Obavy a úzkost jsou mu cizí, takže rychle dospěje k závěru, že zřejmě o nic nejde. Záhy skoná na rakovinu varlat, bezdětný, ve věku pouhých pětadvaceti let.

Pointou tohoto smutného příběhu je to, že abychom přežili a rozmnožovali se, potřebujeme úzkost. Musíme se chránit a zkoumat sebe a okolí, abychom odhalili potenciální hrozby. Spokojenost nestačí. Díky strachu a úzkosti jsme ostražití. Přispívají k tomu i další negativní emoce, jakými jsou zloba, bolest a odpor, které nám mohou rovněž zachránit život, neboť nám pomáhají vyhýbat se nebezpečí a v případě bolesti odvrátit se od čehokoli, co ji způsobuje, a současně si uvědomit, že něco není v pořádku.

Je třeba říct, že i pozitivní emoce hrají zásadní roli v přežití. Kalorie v potravinách, teplé přístřeší, bezpečí, materiální vlastnictví a pozornost sexuálního partnera jsou provázeny potěšením a pocitem pohody. Jídlo a sex jsou důležité, stejně významné jsou ale i další faktory, jež mohou být spojovány s přežitím a rozmnožováním. Upevnění pozice v kruhu přátel je například uklidňující, neboť s pomocí této skupiny můžeme žít dostatečně dlouho na to, abychom úspěšně předali svoje geny. Radost z nezištnosti, kamarádství, rodinného života a společenství prospívá celému klanu, a tudíž i každému jeho členu. I radost ze zábavy lze vnímat jako způsob vytváření společných mýtů a hodnot, jenž danou skupinu stmeluje. Jiná potěšení, například oceňování krásy, může být těžší považovat za evoluční výhodu. I kdyby však některé z věcí, které vnímáme nebo děláme, byly průvodním jevem nebo vedlejším produktem snahy přežít, je stále zřejmé, že značné části svého já můžeme rozumět ve světle potřeby dospět a mít co nejvíce dětí.

K přežití tedy potřebujeme pozitivní i negativní emoce. To nezní příliš špatně. Zní to vlastně vyváženě a rozumně, jako něco, co můžeme snadno přijmout a s čím můžeme žít. Až na to, že součástí dynamiky mezi pozitivními a negativními pocity je jeden zásadní prvek, který onu vyváženost narušuje: pozitivní emoce jsou na rozdíl od negativních pomíjivé a po chvíli vyšumí. Daný jedinec je pak chronicky nespokojený a neustále potřebuje nové odměny. Kvůli této nevyváženosti se nespokojenost stane standardním postojem. Neustále něco potřebujeme a chceme, naše schopnost pociťovat strach a bolest však zůstává neměnná a nevyčerpatelná.

Jakékoli měřítko štěstí, které prožíváme, je nestálé. Podle brazilského básníka Vinicia de Moraese lze štěstí přirovnat k „poletujícímu pírku: létá lehce, ne však dlouho“. Bylo rovněž přirovnáno ke škádlivě nepolapitelnému, vrtošivému motýlu, který „když je pronásledován, je neustále mimo váš dosah, budete-li však tiše sedět, může na vás přistát“. Tento citát je přisuzován Nathanielu Hawthornovi³, americkému spisovateli z 19 století. Další slavný spisovatel, Guy de Maupassant, je jedním z obyvatel pařížského hřbitova Montparnasse. Guy pronásledoval poletující pírko pomíjivého štěstí: „Toužil jsem po všem, a neměl potěšení z ničeho,“ stojí na jeho epitafu. Touha po všem mohla souviset s tím, že skončil na zmíněném hřbitově poté, co v honbě za potěšením dostal syfilis.

Přicházím domů unavený a vyčerpaný poté, co jsem celý den poslouchal o trápení ostatních. Je ještě chladněji než ráno a vlhká tma, která vše halí, doplňuje moji vyčerpanou psychiku. Dobrá zpráva, kterou najdu v poště, obsahuje neobvyklé, ale vítané sdělení: požádal jsem o drobné uznání a současně jsem se bál bolestivého odmítnutí, výsledek je ale lepší, než jsem očekával. Nějakou dobu jsem se tím trápil a představoval jsem si, že ve mně pozitivní výsledek probudí víceméně permanentní extázi radosti. Tato zpráva mě rozhodně těší, zatímco však odpočívám se sklenkou vína v ruce a oslavuji tento drobounký triumf, moje mysl se zatoulá k oné trhlině ve zdi, o níž jsem se už zmínil. Mohlo by to být něco vážného?

Mnozí lidé věří, že chronická nespokojenost je výsledkem našeho materialismu. Toto přesvědčení je v souladu s velmi rozšířeným mýtem, připisujícím neštěstí plytkosti, stresu a strastem současného života. Tato představa je nepochybně přesvědčivá, a přesto je nesporným faktem, že lidstvo trpělo vždycky a trpí stále. Někdo by mohl namítnout, že je překvapivé, trpíme-li stejně jako kdykoli v minulosti, když dnes máme mnohem víc pohodlí a bezpečí než v preindustriálních dobách. Vezmeme-li v úvahu, že se většina z nás nemusí obávat nedostatku potravin a léků, nebo dokonce zábavy, mohli bychom očekávat, že tíže utrpení, jež po celou historii doléhala na lidi, postupně slábne. Ve skutečnosti se to však neděje, neboť si tuto tíži nosíme v sobě, v genetické výbavě. Stálost lidského utrpení napříč prostorem a časem je zarážející. Prchavá radost, stejně jako krutá melancholie, nás provázejí od chvíle, kdy Adam a Eva opustili rajskou zahradu. Hippokrates se domníval, že smutnou povahu mají lidé, kteří mají příliš černé žluči, což přesně znamená výraz „melancholie“. Středověké kroniky oplývají zmínkami o světském utrpení; oxfordský učenec Robert Burton ze 17. století měl dokonce potřebu sepsat celou knihu o melancholii a všech smutných věcech, která byla v jeho době velmi populární. Úsměv je vlastně teprve nedávno objevenou mimikou. Naši předkové bývali raději zobrazováni s velmi vážným výrazem, který byl v souladu s vážností a celkovým smutkem života.

Mohli bychom se domnívat, že nouze, související s finanční krizí, je v této zemi něco mimořádného, ani ta však není ničím novým. Na sklonku 19. století velmi těžce ochromila britskou ekonomiku takzvaná „dlouhá deprese“. Deník The Times uvedl v roce 1880, že se ekonomická úzkost stala hlavní příčinou utrpení, a dokonce i choromyslnosti:

„Ekonomická úzkost má na svědomí minimálně 24 případů, což je o polovinu více než v době, kdy se tato příčina poprvé objevila na seznamu pacientů přijatých v Royal Edinburgh Hospital.“

Před utrpením není úniku. Je všudypřítomné, protože je součástí naší povahy, a můžeme za něj děkovat svojí genetické výbavě.

Evoluce a přirozený výběr nemají žádný konkrétní plán. Evoluce nechce nikam směřovat. Rozhodně se nechce ubírat k něčemu lepšímu. Odehrává se nahodile, jako výsledek mutací, které jsou jen chybami v replikaci naší DNA. Představa, že my lidé jsme „více vyvinutí“ než zvířata, je tudíž klamná. Mikrob umí být stejně dobře mikrobem jako člověk člověkem. A doufáte-li, že nás evoluce postupně zbaví chronické nespokojenosti a úzkosti a učiní přinejmenším naše vzdálené potomky šťastnějšími, pak vězte, že se to nestane, neboť příroda nemá žádnou motivaci ani důvod, aby tuto misi uskutečnila. Jelikož dnes máme svoje přežití a rozmnožování pod kontrolou, nejsme už vystaveni tlakům přirozeného výběru. Znamená to, že se nevyvíjíme v žádném reálném smyslu tohoto slova.

Pro mnoho lidí je představa nahodilého a mechanického vývojového procesu, odehrávajícího se v kontextu neosobního a vzdáleného vesmíru, náročná. Raději by se domnívali, že to, co vidí v přirozeném světě, je výsledek určitého plánu nebo designu. Možná tento plán sestavil Bůh, nějaké ezoterické síly (viz filozofie hnutí new age) nebo sama příroda, případně se na tom podílely všechny tyto faktory. Většina zbožných lidí nemá s teorií evoluce problém a se starozákonním pohledem na svět souhlasí jen menšina, a přesto absence záměru přírody zůstává problematickým tématem. Pro některé lidi to není jen problematické, ale zcela nepochopitelné. Jsou přesvědčení, že přirozeně se dějící události musí mít nějaký účel. Tento kognitivní styl se nazývá „teleologické myšlení“. Jistý výzkumník z Freiburské univerzity zjistil, že tento pohled na svět sdílejí kreacionisté a lidé věřící konspiračním teoriím. Věří například, že slunce vychází, aby nám poskytlo světlo, ne kvůli zákonům fyziky, které řídí sluneční soustavu. Teleologické myšlení trvá na nacházení záměru i tam, kde žádný není.