Ernest Cline

READY PLAYER ONE

KNIŽNÍ KLUB

READY PLAYER ONE

Copyright © 2011 by Ernest Cline

Translation © Naďa Funioková, 2011

ISBN 978-80-242-8338-8

Pro Susan a Libby

Protože pro místa, kam máme namířeno,

žádná mapa neexistuje

0000

Každý mého věku si pamatuje, kde byl a co dělal ve chvíli, kdy poprvé slyšel o té soutěži. Já zrovna seděl ve své skrýši a koukal na animáky, když video přerušil krátký zpravodajský vstup s oznámením, že v noci zemřel James Halliday.

O Hallidayovi jsem už samozřejmě slyšel dřív. Jako ostatně všichni. Byl to herní designér, jenž se zasloužil o vytvoření OASIS, onlineové hry pro obrovské množství hráčů, která se postupně rozvinula v globální virtuální realitu na síti, využívanou dnes na každodenní bázi většinou lidstva. Nebývalý úspěch OASIS učinil z Hallidaye jednoho z nejbohatších lidí na světě.

Nejdřív jsem nedokázal pochopit, proč toho média kolem miliardářovy smrti tolik nadělají. Koneckonců lidi na planetě Zemi měli jiné starosti. Probíhající energetickou krizi. Katastrofální změny klimatu. Rozmáhající se hlad, chudobu a nemoci. Půl tuctu válek. Znáte to: „Kočky a psi žijí na hromádce… masová hysterie!“ Za normálních okolností by zpravodajské kanály nikdy lidem nepřerušily jejich interaktivní sitkomy a telenovely, pokud by se nepřihodilo něco fakticky důležitého. Jako třeba kdyby se objevil nějaký nový zabijácký virus nebo další velké město zmizelo v hřibovitém mraku. Takovéhle zásadní věci. I když byl Halliday slavný, jeho smrt si zasloužila maximálně krátkou zmínku ve večerních zprávách, aby mohly masy prostého lidu závistivě potřásat hlavami, až by hlasatelé oznamovali obludně vysokou finanční částku, která bude rozdělena mezi boháčovy dědice.

Jenže právě v tom byl ten háček. James Halliday žádné dědice neměl.

Umřel jako sedmašedesátiletý starý mládenec, bez žijících příbuzných a, alespoň podle většiny zdrojů, bez jediného přítele. Celých posledních patnáct let svého života strávil v dobrovolné izolaci, a za tu dobu – pokud se dalo věřit pověstem – se totálně zcvoknul.

Takže ta skutečně šokující informace, zpráva, ze které si onoho lednového rána naprskal do cornflaků každý od Toronta až po Tokio, se týkala obsahu Hallidayovy poslední vůle a osudu jeho ohromného majetku.

Halliday předem na video natočil krátké prohlášení a připojil k němu instrukce, aby je v okamžiku jeho smrti předali světovým médiím. Taky se postaral, aby kopii téhle nahrávky dostal téhož rána e-mailem úplně každý uživatel OASIS. Pořád si pamatuju, jak jsem uslyšel povědomé elektronické zacvrlikání, když dorazila do mé schránky, jen pár vteřin potom, co jsem viděl první oznámení ve zprávách.

Jeho video byl ve skutečnosti precizně sestavený krátký film nazvaný Anorakova výzva. Halliday, známý excentrik, se vyznačoval celoživotní posedlostí osmdesátými lety dvacátého století, desetiletím, kdy si procházel pubertou, a Anorakova výzva byla přímo prošpikovaná nejasnými odkazy na popkulturu tohoto období, které mi, když jsem to viděl poprvé, skoro bez výjimky zůstávaly záhadou.

Celá nahrávka trvala jen něco málo přes pět minut, a přesto se během následujících dnů a týdnů měla stát tím nejpečlivěji zkoumaným filmovým výtvorem v dějinách. V počtu důkladných, záběr po záběru prováděných analýz, které jí byly věnovány, překonala dokonce i Zapruderův film. Celá moje generace znala každičkou vteřinu Hallidayova odkazu nazpaměť.

Anorakova výzva začíná trumpetami, předehrou ke staré písničce s názvem „Dead Man’s Party“.

Prvních pár vteřin podbarvují tóny písně temnou obrazovku, teprve když se k trubkám přidá kytara, objeví se i Halliday. Není to ale ten sedmašedesátiletý chlap, poznamenaný věkem a chorobou. Vypadá úplně stejně jako na obálce časopisu Time z roku 2014, vysoký, štíhlý, zdravý muž něco málo po čtyřicítce s rozcuchanými vlasy a pro něj typickými brýlemi s kostěnou obroučkou. Taky má na sobě úplně stejné šaty jako na té obálce Time: vybledlé džíny a staré triko s nápisem Space Invaders.

Halliday je na středoškolské taneční párty, která se koná ve velké tělocvičně. Obklopují ho teenageři, jejichž oblečení, účesy i taneční pohyby ukazují na to, že se vše odehrává na konci osmdesátých let dvacátého století.¹ Halliday tancuje taky – i když v reálném životě ho nikdy nikdo něco takového dělat neviděl. Šklebí se jako cvok, rychle se otáčí dokolečka, hází rukama a hlavou do rytmu písně, s bezchybnou pravidelností opakuje několik tanečních figur příznačných pro osmdesátá léta. Až na to, že Hallidayovi při tanci chybí partnerka. Tančí sám se sebou, jak se říká v té písničce.

V levém spodním rohu obrazovky se krátce objeví pár řádek textu, kde stojí jméno kapely, název písničky, nahrávací společnost a rok vydání, jako by šlo o starý hudební videoklip vysílaný na MTV: Oingo Boingo, „Dead Man’s Party“, MCA Records, 1985.

Když naskočí zpěv, začne Halliday, aniž by přestal kroužit, simultánně pohybovat rty: „Hozenej do gala, i když není kam jít, kráčím s mrtvým chlapem za zády. Neutíkej, to jsem jenom já…“

Najednou přestane tančit a prudkým máchnutím pravačky hudbu utne. Ve stejném okamžiku všichni ti tanečníci i tělocvična za jeho zády zmizí a scéna kolem něj se v mžiku promění.

Halliday teď stojí v pohřební síni, hned vedle otevřené rakve.² Uvnitř rakve leží druhý, o hodně starší Halliday, s tělem na kost vyhublým a zpustošeným rakovinou. Oční víčka mu zakrývají lesklé čtvrťáky.³

Mladší Halliday chvíli s předstíraným smutkem shlíží na tělo svého staršího já a pak se obrátí, aby promluvil k pozůstalým.⁴ Halliday luskne prsty a v pravačce se mu objeví svitek. S rozmáchlým gestem ho otevře a svitek se rozvine až na podlahu a rozprostře se uličkou mezi truchlícími. Halliday prolomí čtvrtou stěnu, otočí se přímo k divákovi a začne číst.

„Já, James Donovan Halliday, jsa při zdravém rozumu a dobré paměti, zde činím, zveřejňuji a prohlašuji tento dokument svou poslední vůlí a odkazem, a tímto ruším jakékoli a veškeré předešlé závěti a dodatky k nim, které jsem uzavřel kdy v minulosti…“ Pokračuje ve čtení, stále rychleji a rychleji se prokousává několika dalšími odstavci právnické hantýrky, až už mluví takovým tempem, že jednotlivá slova začínají splývat dohromady. Pak se najednou prudce zarazí. „Zapomeňte na to,“ povídá. „I touhle rychlostí by mi zabralo měsíc, než bych to celé přečetl. Bohužel tolik času nemám.“ Odhodí svitek a ten zmizí ve spršce zlatého prachu. „Takže bych vám rád sdělil aspoň to nejdůležitější.“

Pohřební síň zmizí a scéna se znovu promění. Teď stojí Halliday před obrovskými dveřmi bankovního trezoru. „Celé moje jmění včetně kontrolního balíku akcií společnosti Gregarious Simulation Systems bude uloženo v úschově až do chvíle, kdy se naplní jediná podmínka, kterou jsem stanovil ve své poslední vůli. První člověk, který tuto podmínku splní, zdědí celý můj majetek, jenž je v současné době oceňován na více než dvě stě čtyřicet miliard dolarů.“

Dveře trezoru se doširoka rozevřou a Halliday vstoupí dovnitř. Vnitřek trezoru je obrovitý a leží v něm velikánská kupa zlatých prutů, zhruba o rozměrech slušného domku. „Tady to bohatství nechávám volně k dispozici,“ prohlásí Halliday se širokým úsměvem.

„Vždyť co, sakra. S sebou si ho přece vzít nemůžu, ne?“

Halliday se opře o hromadu zlatých prutů a kamera mu najede zblízka na obličej. „Takže teď si v duchu určitě říkáte, co asi musím udělat, abych ten balík shrábl? Jen zachovejte klid, vážení. Už se k tomu dostávám…“ Dramaticky se odmlčí a ve tváři se mu objeví výraz dítěte, které se chystá odhalit nějaké skutečně velké tajemství.

Halliday znovu luskne prsty a trezor zmizí. Ve stejném okamžiku se on sám zmenší a promění v malého chlapce oblečeného v hnědých manšestrových kalhotách a vybledlém tričku s nápisem The Muppet Show.⁵ Malý Halliday se octne v obývacím pokoji plném všelijakých krámů, s ošoupaným oranžovým kobercem, zdmi obloženými dřevem a kýčovitým vybavením z konce sedmdesátých let. Poblíž stojí jedenadvacetipalcová televize Zenith, ke které je připojená herní konzole Atari 2600.

„Tohle byl první videoherní systém, co jsem kdy vlastnil,“ vysvětluje Halliday, tentokrát dětským hlasem. „Atari 2600. Dostal jsem ho na vánoce roku 1979.“ Kecne sebou před Atari, chytne do ruky joysticka začne hrát. „Tohle byla moje oblíbená hra,“ pokývne hlavou k televizní obrazovce, kde malý čtvereček putuje řadou jednoduchých bludišť. „Jmenovala se Adventure. Jako spoustu nejstarších videoher i Adventure navrhl a naprogramoval jediný člověk. Jenže Atari v té době odmítalo přiznávat programátorům zásluhy za jejich práci, takže jméno tvůrce hry se neobjevilo dokonce ani nikde na obalu.“ Na televizní obrazovce vidíme, jak Halliday s pomocí meče zabíjí červeného draka, i když to díky primitivní grafice s nízkým rozlišením vypadá, jako by spíš čtvereček jakýmsi šípem bodal deformovanou kachnu.

„A tak se ten chlápek, co Adventure vymyslel, jistý člověk jménem Warren Robinett, rozhodl schovat své jméno přímo do samotné hry. Do jednoho z labyrintů ukryl klíč. Pokud ten klíč najdete, malou šedou tečku o velikosti jediného pixelu, můžete s jeho pomocí vstoupit do tajné místnosti, kam Robinett uložil své jméno.“ Halliday pak navádí svého hranatého televizního hrdinu do tajné komnaty, a tam se uprostřed obrazovky objeví slova VYTVOŘIL WARREN ROBINETT.

„Tohle,“ řekne Halliday a ukáže s nepředstíranou úctou na obrazovku, „bylo úplně první velikonoční vejce, skrytý vtípek, ve světě videoher. Robinett o tom, že ho ukryl do herního kódu, neřekl živé duši, a tak Atari vyrábělo Adventure a rozesílalo ho do celého světa, aniž mělo o té tajné komnatě sebemenší ponětí. O existenci jeho velikonočního vejce se dozvěděli teprve o pár měsíců později, když ho začala objevovat děcka po celém světě. I já byl jedním z těch dětí, a když jsem tehdy našel Robinettovo velikonoční vejce, byl to pro mě jeden z nejúžasnějších videoherních zážitků celého mého života.“ Malý Halliday pustí joysticka postaví se. Současně se obývací pokoj rozplyne a scéna se opět přesouvá. Teď stojí Halliday v šeré jeskyni, od jejíchž vlhkých zdí se chvějivě odráží světlo neviditelných pochodní. Ve stejném okamžiku se znovu promění i jeho zevnějšek, opět nabude podoby svého proslulého OASIS avatara, Anoraka – vysokého, tajemného čaroděje s maličko pohlednější verzí tváře dospělého Hallidaye (ovšem bez těch brýlí). Na sobě má Anorak pro něj charakteristické černé roucho se svým symbolem (velkým, kaligraficky vyvedeným písmenem „A“) vyšitým na obou rukávech.

„Než jsem zemřel,“ řekne Anorak, který teď promlouvá daleko hlubším hlasem, „vytvořil jsem své vlastní velikonoční vejce a ukryl ho někde uvnitř své nejpopulárnější videohry – OASIS. První osoba, která toto vejce nalezne, zdědí všechno mé bohatství.“

Další dramatická pauza.

„To vejce je dobře schované. Rozhodně jsem ho nenechal válet jen tak někde pod kamenem. Vlastně by se dalo říct, že je zamčené v jakémsi sejfu, a ten leží pohřbený v tajné komnatě, která se skrývá ve středu bludiště umístěného někde,“ zvedne ruku a poklepe si na pravý spánek, „tadyhle.

Ale nebojte se. Zanechal jsem pár porůznu roztroušených vodítek, abyste měli kde začít. A tady je první.“ Anorak učiní pravačkou velkolepé gesto a objeví se tři klíče, které zvolna krouží ve vzduchu před ním. Vypadá to, že jsou vyrobeny z mědi, nefritu a čirého křišťálu. Zatímco se ty klíče stále otáčejí, odrecituje Anorak krátkou říkanku, a jak pronáší jednotlivé verše, každá ta řádka se vždy na moment objeví v podobě ohnivě rudých titulků na spodní části obrazovky:

Tři klíče ukryté tři brány otevřou

Postaví poutníka před zkoušku nelehkou

Jen ti, kdo prokáží, že hodni toho jsou

Na konci cesty své odměnu naleznou

Když skončí, nefritový a křišťálový klíč zmizí a zůstane jen ten měděný, který teď visí na řetízku kolem Anorakova krku.

Anorak, sledován kamerou, se otočí a pokračuje hlouběji do temné jeskyně. Po pár vteřinách dorazí k masivním dvoukřídlým dřevěným dveřím, zasazeným do skalní stěny jeskyně. Dveře jsou vyztužené ocelí a jejich povrch pokrývají rytiny erbů a draků. „Tuhle hru jsem bohužel neměl možnost otestovat, takže mám jisté obavy, jestli jsem to svoje velikonoční vejce třeba neukryl až příliš dobře. Jestli nebude až moc těžké se k němu dostat. Nejsem si jistý. Pokud se mi to vážně povedlo, je už stejně pozdě na tom teď něco měnit. Takže nejspíš uvidíme.“

Anorak prudce rozevře dvojité dveře a ukáže se obrovská klenotnice naplněná hromadami blyštících se zlatých mincí a pohárů posázených drahokamy.⁶ Pak vkročí do místnosti a obrátí se obličejem k divákovi, zatímco roztaženýma rukama přidržuje mohutné dvojité dveře otevřené.⁷

„Takže nač to dál protahovat,“ oznámí Anorak, „tímto můžete považovat hon na Hallidayovo velikonoční vejce za zahájený!“ Načež zmizí v záblesku světla a divákovi se naskytne otevřenými dveřmi výhled na třpytící se hromady pokladů, které leží za nimi.

Potom obrazovka postupně potemní.

Na konec videonahrávky vložil Halliday odkaz na svou osobní webovou stránku, jejíž podoba se ráno v den jeho smrti drasticky změnila. Více než deset let tam byla umístěna jen jediná věc, krátká animovaná smyčka, která ukazovala jeho avatara, Anoraka, jak sedí ve středověké knihovně, hrbí se nad poškrábaným pracovním stolem a míchá lektvary, zahloubaný do zaprášených kouzelnických knih pod velkou malbou černého draka, která visí na zdi za ním.

Teď ale ta animace zmizela a její místo zaujal seznam nejvyšších skóre, podobný těm, které se objevovaly ve starých videoherních automatech na mince. Obsahoval deset očíslovaných pozic a na všech stály iniciály JDH – James Donovan Halliday – následované skórem v podobě šesti nul. Tenhle seznam nejlepších hráčů rychle vešel ve známost jako „Výsledková tabule“.

Hned pod Výsledkovou tabulí se nacházela ikona v podobě drobné, v kůži vázané knížky, přes kterou jste se dostali k volně stažitelné kopii Anorakova almanachu, sbírky stovek nedatovaných Hallidayových deníkových zápisů. Almanach měl více než tisícovku stránek, skrývalo se v něm však jen velmi málo detailů o Hallidayově osobním životě nebo každodenních aktivitách. Většinu zápisků tvořily nesouvislé postřehy týkající se různých klasických videoher, science fiction a fantasy románů, filmů, komiksů a popkultury osmdesátých let, promísené vtipnými invektivami, které se vysmívaly všemu od organizovaného náboženství až po dietní limonády.

Hon, jak se začalo soutěži přezdívat, si rychle proklestil cestičku do globální kultury. Z nalezení Hallidayova velikonočního vejce se podobně jako z výhry v loterii brzy stala oblíbená fantazie, které se oddávali dospělí stejně jako děti. Byla to hra, do které se mohl pustit každý, a zpočátku to vypadalo, že neexistuje žádný správný ani špatný způsob, jak ji hrát. Snad jedinou věcí, která z Anorakova almanachu jednoznačně vyplývala, bylo, že pro nalezení vejce je nezbytná důkladná obeznámenost s nejrůznějšími Hallidayovými posedlostmi. To mělo za následek celosvětovou fascinaci popkulturou osmdesátých let dvacátého století. Padesát let po skončení téhle dekády šly znovu na dračku filmy, hudba, hry i móda osmdesátých let. Roku 2041 zase frčela pankáčská číra a džíny plísňáky a hudebním žebříčkům dominovaly coververze populárních hitů z osmdesátých let. Ti, kteří v té době prožívali vlastní pubertu, teď už všichni na prahu stáří, zakoušeli zvláštní pocity, když viděli, jak vnoučata studují a přejímají módní styly a výstřelky jejich mládí.

Zrodila se nová subkultura, zahrnující miliony lidí, kteří zasvětili každou volnou chvilku svých životů pátrání po Hallidayově vejci. Na počátku se takovému jedinci říkalo jednoduše hledač vejce, „egg hunter“, to se ale rychle zkrátilo na přezdívku „gunter“.

Během prvního roku Honu bylo ohromně v kurzu patřit mezi guntery a hlásil se k nim skoro každý uživatel OASIS.

Když přišlo první výročí Hallidayovy smrti, začala horečka kolem soutěže opadat. Uplynul celý roka nikdo nic nenašel. Ani jediný klíč nebo bránu. Problém zčásti spočíval už v samotné rozloze OASIS. Tvořily je tisíce simulovaných světů, kde se mohly klíče ukrývat, a gunterovi mohlo zabrat celé roky, než by důkladně prozkoumal třeba jen jediný z nich.

Ačkoli se všichni „profesionální“ gunteři na svých blozích vychloubali, že se každým dnem blíží průlomu, postupně vyplouvala na povrch pravda: ve skutečnosti nikdo přesně nevěděl, co vlastně hledá nebo kde by měl s tím hledáním začít.

Uplynul další rok. A pak ještě jeden. Pořád nic.

Široká veřejnost ztratila o soutěž veškerý zájem. Lidé pozvolna dospívali k přesvědčení, že to celé byl jen výstřední kanadský žertík, kterým si z nich vystřelil bohatý pošuk. Další zase usoudili, že i kdyby to vejce nakrásně opravdu existovalo, stejně ho nikdy nikdo nenajde. OASIS se mezitím neustále rozvíjelo a nabývalo na popularitě, chráněno před pokusy o převzetí i právnickými útoky neprůstřelnými podmínkami Hallidayovy poslední vůle a armádou zběsilých advokátů, které pověřil správou svého majetku.

Hallidayovo velikonoční vejce se postupně přesunulo do říše městských legend a neustále se smrskávající kmen gunterů se začal stávat terčem posměchu. Každý rok na výročí Hallidayovy smrti hlasatelé ve zprávách žertem informovali o jejich nových nulových pokrocích. A každý rok s tím praštilo pár dalších gunterů, kteří dospěli k závěru, že Halliday vážně ukryl to vejce tak, že není možné je najít.

A uplynul další rok.

A pak ještě jeden.

A potom, 11. února 2045 večer, se na horní příčce Výsledkové tabule, celému světu na očích, objevilo jméno jednoho avatara. Po pěti dlouhých letech se konečně našel Měděný klíč, a vypátral ho osmnáctiletý kluk, který žil na parkovišti obytných přívěsů na okraji Oklahoma City.

Ten kluk jsem byl já.

Příběh o všem, co se dělo pak, se pokoušely převyprávět desítky knih, kreslených seriálů, filmů a minisérií, ani jedna z těch verzí ho ale nepodává pravdivě. Takže bych to rád uvedl na pravou míru, a to jednou provždy.

1 Pečlivé analýzy téhle scény odhalily, že všichni ti mladí lidé za Hallidayem jsou ve skutečnosti komparsisti z nejrůznějších teenagerovských filmů Johna Hughese, které někdo digitálně vystřihl a pak vložil do tohoto videa.

2 Prostředí, které ho obklopuje, je ve skutečnosti převzaté z jedné scény filmu Heathers z roku 1989. Halliday zřejmě digitálně zrekonstruoval vnitřek pohřebního ústavu a pak do něj vložil sám sebe.

3 Bližší zkoumání při vysokém rozlišení odhalilo, že oba čtvrťáky byly vyraženy roku 1984.

4  Tito smuteční hosté jsou ovšem všechno herci a komparsisté ze stejné pohřební scény v Heathers. Mezi shromážděnými je jasně vidět Winonu Ryderovou a Christiana Slatera, sedí skoro úplně vzadu.

5 Halliday teď vypadá úplně stejně jako na školní fotografii pořízené roku 1980, kdy mu bylo osm let.

6  Analýzou se podařilo identifikovat desítky podivných položek, které se skrývaly v těch kupách pokladů, především: několik raných domácích počítačů (Apple IIe, Commodore 64, Atari 800XL a TRS-80 Color Computer 2), desítky ovladačů pro nejrůznější herní systémy a stovky mnohostěnných kostek, jaké se používaly u starých stolních RPG her.

7 Zmrazený záběr téhle scény vypadá téměř identicky s malbou Jeffa Easleyho, která se objevila na obálce Průvodce Dungeon Mastera, příručky ke hře Dungeons & Dragons publikované roku 1983.

PRVNÍ  LEVEL

Být člověkem je většinu času dost na hovno.

Videohry jsou jediná věc, která činí život snesitelným.

Anorakův almanach, 91. kapitola, řádek 1–2

0001

Ze spánku mě vytrhl zvuk střelby v jednom ze sousedních komínů. Po výstřelech následovalo pár minut tlumeného křiku a nářku, a pak ticho.

Střelba nebyla v Komínech ničím neobvyklým, ale stejně mě to zneklidnilo. Věděl jsem, že už nejspíš znova usnout nedokážu, a tak jsem se rozhodl těch pár hodin, co zbývaly do svítání, zabít tím, že si opráším pár klasických videoher. Galaga, Defender, Asteroids. Tyhle hry byly všechno samí zastaralí digitální dinosauři, ze kterých se staly muzeální kousky dávno předtím, než jsem se vůbec narodil. Jenže já byl gunter, a tak jsem o nich neuvažoval jako o komických starožitnostech s nízkým rozlišením. Pro mě to byly posvátné artefakty. Pilíře pantheonu. Když jsem hrál klasiky, přistupoval jsem k nim s až zbožnou úctou.

Seděl jsem zachumlaný do starého spacáku v koutku maličké prádelny našeho karavanu, zaklíněný do mezery mezi zdí a sušičkou. V tetině pokojíku přes chodbu o mě nikdo nestál, což mi ani trochu nevadilo. Stejně jsem radši nocoval v prádelně. Bylo tam teplo, poskytovala mi alespoň omezené soukromí a bezdrátový příjem taky nebyl úplně nejhorší. A jako bonus navrch voněla ta místnost po tekutých pracích prostředcích a aviváži. Zbytek přívěsu páchl kočičí močí a zoufalou chudobou.

Většinou jsem přespával ve své skrýši. Jenže posledních pár nocí klesla teplota pod nulu, a i když se mi pobyt u tety tak protivil, pořád to bylo lepší než umrznout k smrti.

V tetině přívěsu žilo celkem patnáct lidí. Ona sama spala v nejmenší ze tří ložnic. Deppertovi bydleli v pokoji, který sousedil s jejím, a Millerovi obsadili velkou hlavní ložnici na konci chodbičky. Přebývalo jich tam šest a platili největší podíl z nájmu. Náš přívěs nebyl tak přecpaný jako některé jiné obytné jednotky v Komínech. Tenhle měl dvojnásobnou šířku. Spousta místa pro všecky.

Vytáhl jsem svůj notebook a zapnul ho. Byla to rozměrná těžká potvora, skoro deset let stará. Našel jsem ji v popelnici za opuštěným obchoďákem na opačné straně silnice. Podařilo se mi ji probrat zpátky k životu, když jsem vyměnil systémovou paměť a přeinstaloval operační systém z doby kamenné. Procesor byl podle současných měřítek pomalejší než hlemýžď, ale pro moje potřeby stačil. Notebook mi sloužil jako přenosná knihovna, videoherna a domácí kino v jednom. Jeho harddisk plnily staré knížky, filmy, epizody televizních seriálů, písničkové soubory a skoro všechny videohry, které vyrobili ve dvacátém století.

Spustil jsem svůj emulátor a navolil Robotron: 2084, jednu z mých vůbec nejoblíbenějších her. Vždycky jsem zbožňoval její horečné tempo a brutální jednoduchost. V celém Robotronovi šlo výhradně o instinkt a reflexy. Hraní starých videoher nikdy nezklamalo, pokaždé mi pročistilo hlavu a dostalo mě do pohody. Pokud jsem si připadal deprimovaný nebo znechucený svým životem, stačilo stisknout tlačítko Jeden hráč a všechny starosti se v mžiku rozplynuly, protože moje mysl se zaměřila na houževnatý nápor pixelů na monitoru přede mnou. Tam, uvnitř dvojrozměrného vesmíru hry, byl život prostší: Je to jen ty proti tomu stroji. Posouvej se levou rukou, střílej pravou a snaž se zůstat naživu, jak dlouho to jenom půjde.

Pár hodin jsem strávil tím, že jsem drtil jednu vlnu Brainů, Spheroidů, Quarků a Hulků za druhou v nikdy nekončící bitvě Zachraň poslední lidskou rodinu! Nakonec se mi ale začala do prstů vkrádat křeč a já postupně ztrácel rytmus. Když se to přihodilo na téhle úrovni, všechno šlo rychle do kytek. Během pár minut jsem přišel o všechny náhradní životy a na monitoru se objevila dvě slova, která jsem nesnášel ze všeho nejvíc: KONEC HRY.

Vypnul jsem emulátor a začal se probírat videosoubory. Za posledních pět let jsem si stáhl úplně každý film, televizní seriál a animák, o kterém padla zmínka v Anorakově almanachu. Pořád jsem je ale samozřejmě neviděl všechny. To by nejspíš zabralo desítky let.

Vybral jsem si epizodu z Rodinných pout, sitkomu z osmdesátých let o rodině ze střední třídy, která žije uprostřed Ohia. Stáhl jsem si ten seriál, protože patřil k Hallidayovým oblíbeným, takže jsem předpokládal, že by se v některé epizodě třeba mohlo skrývat nějaké vodítko, které by se vztahovalo k Honu. Jenže jsem tomu seriálu okamžitě propadl a do téhle chvíle už jsem odsledoval všech sto osmdesát epizod, a to hned několikrát. Připadalo mi, že se mi nikdy neomrzí.

Když jsem tak sedával docela sám ve tmě a koukal na ten seriál na notebooku, vždycky jsem si představoval, že to já žiju v tom přívětivém, jasně osvětleném domě a že ti usmívající se, chápaví lidé jsou moje rodina. Že na světě neexistuje nic tak strašného, aby se to nedalo vyřešit do konce jediné půlhodinové epizody (případně během dvou dílů, pokud šlo o něco fakt vážného).

Můj vlastní rodinný život nikdy ani vzdáleně nepřipomínal ten vylíčený v Rodinných poutech, což byl pravděpodobně důvod, proč jsem ten seriál tak miloval. Byl jsem jediné dítě dvou teenagerů, uprchlíků, kteří se potkali v Komínech, kde jsem pak vyrůstal. Na otce si nepamatuju. Bylo mi jen pár měsíců, když ho zastřelili při drancování v obchodu se smíšeným zbožím během výpadku proudu. Vlastně jsem o něm pořádně věděl jenom to, že miloval komiksy. V krabici s jeho věcmi jsem našel pár starých flashdisků, které obsahovaly kompletní série Spidermana, X-Menů a Green Lantern. Máma mi kdysi řekla, že mi táta dal to aliterační jméno Wade Watts, protože měl pocit, že to zní jako tajná identita nějakého superhrdiny. Jako Peter Parker nebo Clark Kent. Tahle věc mě přesvědčila, že to nakonec musel být skvělý chlap, i přesto, jak umřel.

Moje máma Loretta mě vychovávala sama. Žili jsme v malém obytném voze v jiné části Komínů. Měla v OASIS dvě zaměstnání na plný úvazek, jednak jako telemarketérka a pak jako společnice v jednom onlineovém bordelu. Večer jsem si vždycky musel nastrkat do uší ucpávky, abych ji neslyšel, jak v sousedním pokoji vykládá sprosťárny kunčaftům v jiných časových zónách. Jenže ty ucpávky moc velký efekt neměly, a tak jsem si místo toho zvykl koukat na staré filmy se zvukem puštěným naplno.

S OASIS jsem se seznámil ještě jako úplně malý, protože ho máma používala coby virtuální děvče na hlídání. Jakmile jsem byl dost starý, abych si dokázal sám nasadit vizor a haptické rukavice, pomohla mi mamka vytvořit mého prvního OASIS avatara. Potom mě šoupla do kouta, vrátila se zpátky k práci a mě nechala zkoumat docela nový svět, hodně odlišný od toho, který jsem znal do té doby.

Od toho okamžiku mě vlastně víceméně vychovávaly interaktivní vzdělávací programy OASIS, ke kterým mělo každé dítě volný přístup. Velkou část svého dětství jsem strávil poflakováním ve virtuální realitě simulace Sesame Street, prozpěvováním písniček s přátelskými Muppety a hraním interaktivních her, které mě naučily chodit, mluvit, číst, psát, sčítat, odečítat i dělit. Jakmile jsem zvládl tyhle dovednosti, netrvalo dlouho, než jsem zjistil, že OASIS je taky největší veřejná knihovna na světě, kde má dokonce i kluk bez halíře jako já možnost dostat se k jakékoli knížce, co kdy byla napsaná, každé v minulosti nahrané písničce i každému filmu, televiznímu pořadu, videohře a výtvarnému dílu, co kdo vytvořil. Bylo tam shromážděno veškeré vědění, umění i zábava lidské civilizace, a to celé čekalo jen na mě. Jenže z volného přístupu ke všem těmhle informacím se vyklubala tak trochu medvědí služba. Protože tehdy jsem odhalil pravdu.

Já nevím, možná se vaše zkušenosti od těch mých liší. Pro mě znamenalo vyrůstat coby lidská bytost na planetě Zemi v jednadvacátém století pořádný kopanec do zubů. Existenciálně řečeno.

Nejhorší na dětství bylo, že mi nikdo neřekl pravdu o světě kolem. Ve skutečnosti dělali všichni přesný opak. A já jim samozřejmě věřil, protože jsem byl jenom malý kluk a neměl jsem z toho rozum. Vždyť, propána, můj mozek ještě ani nedorostl do plné velikosti, takže jak by ode mě někdo mohl čekat, že poznám, když mě lidi oblbujou?

A tak jsem jim všecky ty středověké nesmysly, co mě jimi krmili, pěkně baštil. Uplynula nějaká doba. Trochu jsem odrostl a postupně mi začalo docházet, že mi lhali v podstatě všichni prakticky o všem už od chvíle, co jsem se vyloupl z matčina lůna.

To byl dost znepokojující objev.

V pozdějším životě mi působil značné problémy s důvěrou.

Ošklivou pravdu jsem začal odhalovat, jakmile jsem se pustil do zkoumání volně přístupných knihoven v OASIS. Veškerá fakta jako by tam čekala jen na mne, ukrytá ve starých knihách sepsaných lidmi, kteří se nebáli mluvit na rovinu. Umělci, vědci, filozofy a básníky, z nichž mnozí už byli dávno mrtví. Jak jsem četl ta slova, která tu po sobě zanechali, konečně jsem si začínal dělat představu o situaci. Své situaci. Naší situaci. O tom, co se většinou nazývalo „lidským údělem“.

A nebylo to nic dobrého.

Přál bych si, aby mi byl někdo jednoduše pověděl pravdu přímo a bez vytáček, hned jak jsem byl dost starý, abych ji pochopil. Přál bych si, aby mi prostě řekl:

„Takže se to má takhle, Wade. Jsi něco, čemu se říká ‚lidská bytost‘. Jedná se o jistý skutečně velice chytrý živočišný druh. Jako všichni ostatní živočichové na téhle planetě vyvinuli jsme se i my z jednobuněčných organismů, které žily před miliony let. K tomu došlo díky procesu nazývanému evoluce, o němž se toho dozvíš víc později. Ale můžeš mi věřit, přesně takhle jsme se tady všichni ocitli. Důkazy o tom jsou všude kolem, pohřbené v kameni. A pokud jde o tu historku, co jsi slyšel? O tom, jak nás všechny stvořil supermocný frajer jménem Bůh, který sídlí nahoře v nebi? Totální kravina. Celá ta záležitost s Bohem je ve skutečnosti hrozně stařičká pohádka, kterou si generace lidí navzájem předávaly po tisíce let. Všechno jsme si to vymysleli. Jako Santa Clause a velikonočního zajíčka.

Jo, a mimochodem… žádný Santa Claus ani velikonoční zajíček neexistujou. Taky bláboly. Sorry, hochu. Srovnej se s tím.

Nejspíš si říkáš, co se asi dělo předtím, než ses tady objevil ty. Vlastně toho byla děsná spousta. Když se z nás vyvinuli lidé, začaly věci nabírat docela zajímavý směr. Přišli jsme na to, jak pěstovat jedlé plodiny a domestikovat zvířata, abychom nemuseli trávit tolik času lovem. Naše kmeny se zvětšovaly a my se rozlézali po celé planetě jako nezastavitelný virus. Poté co spolu tyhle kmeny vybojovaly hromadu válek kvůli území, přírodním zdrojům a těm našim smyšleným bohům, jsme je nakonec všechny zorganizovali do jedné ‚globální civilizace‘. Jenže, po pravdě řečeno, nebylo tohle uspořádání nijak zvlášť organizované ani civilizované, a my spolu navzájem dál vesele válčili. Ale taky jsme se naučili vědecky bádat, což nám pomohlo rozvíjet technologie. Na tlupu holejch opic se nám podařilo vynalézt pár vcelku neuvěřitelných věcí. Počítače. Léky. Lasery. Mikrovlnné trouby. Umělá srdce. Atomové bomby. Dokonce jsme poslali pár chlápků na Měsíc a zase je dopravili zpátky. Taky jsme vytvořili globální komunikační síť, která nám umožnila spojit se kdykoli s kýmkoli na celém světě. Docela impozantní, nemám pravdu?

Jenomže tady přichází to nepříjemné. Ta naše globální civilizace vyšla ohromně draho. Potřebovali jsme velkou spoustu energie, abychom ji vybudovali, a tuhle energii jsme získávali spalováním fosilních paliv, která vznikla z mrtvých rostlin a zvířat pohřbených hluboko pod zemí. Většinu těch paliv jsme spotřebovali, ještě než ses tady objevil, a teď už nezůstalo skoro nic. To znamená, že nemáme dostatek energie, abychom udržovali naši civilizaci v chodu stejně jako dřív. Proto jsme se museli omezit. Pořádně omezit. Říkáme tomu globální energetická krize, a ta už je teď v běhu pěknou chvíli.

Taky se ukázalo, že spalování všech těch fosilních paliv mělo jisté nepříjemné vedlejší účinky, jako že zvedlo teplotu na celé planetě a rozhodilo životní prostředí. Proto se teď polární ledovce rozpouštějí, zvyšuje se hladina moří a počasí jako by se zbláznilo. Rostlinné a zvířecí druhy v rekordním počtu vymírají a spousta lidí nemá co jíst a kde složit hlavu. A my spolu dál vedeme války, většinou kvůli té troše přírodních zdrojů, co nám ještě zůstaly.

V podstatě, chlapče, tohle všechno znamená, že je život daleko tvrdší, než býval za ‚starých dobrých časů‘, v době, než ses narodil. Už tehdy to za moc nestálo, ale teď to pomalu začíná být až trochu moc hrůzostrašné. Budoucnost, po pravdě řečeno, nevyhlíží vůbec růžově. Narodil ses do pěkně všivého historického období. A vypadá to, že se všechno bude jedině ještě dál zhoršovat. Lidská civilizace je v ‚úpadku‘. Někteří lidi dokonce tvrdí, že se ‚hroutí‘.

Nejspíš si říkáš, co s tebou asi bude. To je snadné. Přihodí se ti totéž, co všem ostatním lidem, kteří žili před tebou. Zemřeš. Všichni umíráme. Tak to zkrátka je.

Co se stane, když umřeš? No, tím si nejsme úplně jistí. Ovšem podle všeho, co víme, to vypadá, že se nestane nic. Jsi zkrátka mrtvý, tvůj mozek přestane fungovat, a pak už tady nebudeš, abys kladl nějaké další otázky. A pokud jde o ty povídačky, co jsi slyšel? O tom, jak půjdeš na báječné místo jménem ‚nebe‘, kde není žádná bolest ani smrt, a ty tam budeš věčně žít ve stavu trvalé blaženosti? Taky totální hovadiny. Zrovna jako všecky ty žvásty o Bohu. Neexistuje žádný důkaz o nebi a nikdy neexistoval. To jsme si taky vymysleli. Zbožné přání. Takže teď musíš prožít zbytek života s vědomím, že jednoho dne umřeš a navždy zmizíš.

Promiň.“

Tak jo, když se nad tím člověk trochu zamyslí, možná že upřímnost nakonec není ta nejlepší strategie. Asi to není dobrý nápad oznámit nově příchozímu človíčkovi, že se narodil do světa plného chaosu, bolesti a chudoby, právě včas, aby mohl sledovat, jak se celý rozpadá na kousky. Já jsem tohle všechno objevoval postupně, v průběhu řady let, a stejně mi to připadalo, jako bych skákal z mostu.

Naštěstí jsem měl přístup do OASIS, v podstatě něco jako únikový tunel do lepší reality. OASIS mě udržovalo při zdravém rozumu. Bylo to moje hřiště i předškolní přípravka, magické místo, kde je možné cokoli.

Do OASIS jsou zasazené všechny mé nejšťastnější vzpomínky z dětství. Když maminka nemusela pracovat, nalogovali jsme se oba současně a společně hráli hry nebo vyráželi na interaktivní pohádková dobrodružství. Každý večer mě vždycky musela nutit, abych se zase odpojil, protože se mi nikdy nechtělo vracet do skutečného světa. Protože skutečný svět byl hnusný.

Nikdy mě nenapadlo dávat cokoli z toho za vinu svojí mámě. Stala se obětí osudu a krutých okolností, stejně jako všichni ostatní. Její generace si vyžrala to nejhorší. Narodila se do světa hojnosti, a pak musela sledovat, jak se to celé pomalu rozplývá. Vzpomínám, že jsem k ní cítil především lítost. Pořád trpěla depresemi a užívání drog bylo zřejmě to jediné, co jí dokázalo zvednout náladu. I když ji pochopitelně právě ony nakonec zabily. Když mi bylo jedenáct, nastřelila si do ruky dávku nějakého svinstva a umřela na našem olezlém rozkládacím gauči, zatímco poslouchala hudbu na starém mp3 přehrávači, který jsem spravil a dal jí ho k minulým Vánocům.

Tehdy jsem se musel přestěhovat k matčině sestře Alici. Teta Alice si mě k sobě nevzala z nějaké dobroty srdce nebo pocitu odpovědnosti vůči rodině. Udělala to, aby od vlády dostávala každý měsíc pár poukázek na jídlo navíc. Já si musel většinou obstarávat jídlo sám. To obvykle nebyl problém, protože jsem měl talent na hledání a spravování starých počítačů a vyřízených OASIS konzolí, které jsem prodával do zastaváren nebo je vyměňoval za jídelní poukázky. Vydělal jsem dost, abych nemusel hladovět, což bylo víc, než o sobě mohla říct většina mých sousedů.

Ten rok potom, co máma umřela, jsem trávil spoustu času tím, že jsem se rochnil v sebelítosti a zoufalství. Snažil jsem se na to dívat z té lepší stránky, připomínat si, že ať sirotek nebo ne, pořád jsem na tom líp než většina dětí v Africe. A Asii. A taky Severní Americe. Pořád jsem měl střechu nad hlavou a jídla víc než dost. A měl jsem OASIS. Můj život nebyl až tak špatný. Tohle jsem si aspoň pořád opakoval v marné snaze zažehnat tu děsnou osamělost, kterou jsem tenkrát cítil.

A pak začal Hon na Hallidayovo velikonoční vejce. To mě, myslím, zachránilo. Najednou jsem narazil na něco, co opravdu stálo za to. Sen hodný toho, abych za ním šel. Celých posledních pět let dával Hon mému životu cíl a smysl. Úkol, do kterého jsem se mohl ponořit. Důvod, proč ráno vstávat. Něco, na co jsem se mohl těšit.

V okamžiku, kdy jsem začal pátrat po tom vejci, už se budoucnost nezdála tak bezútěšná.

Byl jsem v půlce čtvrté epizody svého minimaratonu Rodinných pout, když se dveře prádelny se zavrznutím otevřely a dovnitř vstoupila teta Alice, vychrtlá harpyje v županu, svírající v rukou koš se špinavým prádlem. Vypadala příčetněji než obvykle, což nevěstilo nic dobrého. Dalo se s ní vyjít daleko snáz, když byla v rauši.

Střelila po mně pohledem plným obvyklého pohrdání a začala skládat prádlo do pračky. Pak se ale její výraz náhle změnil a ona vykoukla zpoza sušičky, aby na mě líp viděla. Oči se jí rozšířily, když zahlédla můj notebook. Rychle jsem ho zaklapl a začal si ho strkat do batohu, i když mi bylo jasné, že už je příliš pozdě.

„Dej mi to, Wade,“ přikázala a natáhla ruku po notebooku. „Hodím ho do frcu, ať máme z čeho zaplatit nájemný.“

„Ne!“ vykřikl jsem a vykroutil jsem se jí. „No tak, teto Alice. Potřebuju ho do školy.“

„Jediný, co potřebuješ, je projevit trochu úcty!“ vyštěkla. „Všichni ostatní tady kolem taky musej platit nájem. Už mě unavuje, jak mě furt vysáváš!“

„Necháváš si všecky moje jídelní poukázky. To je víc než můj podíl na nájmu.“

„Hovno víc!“ Znovu se mi pokusila vyrvat notebook z rukou, ale já ho odmítal pustit. A tak se obrátila a s dupotem vyrazila zpátky do svého pokoje. Věděl jsem, co přijde, a tak jsem rychle zadal do notebooku příkaz, kterým jsem zamkl klávesnici a vymazal harddisk.

Teta Alice se vrátila po pár vteřinách i se svým přítelem Rickem, který ještě napůl spal. Rick chodil věčně bez košile, protože rád vystavoval na odiv impozantní sbírku vězeňských tetování. Bez jediného slova ke mně přistoupil a výhružně zvedl zaťatou pěst. Ucukl jsem a notebook mu raději podal. Potom oba i s tetou Alicí odkráčeli pryč a už cestou probírali, kolik jim ten počítač může vynést v zastavárně.

Že jsem přišel o notebook, neznamenalo žádnou velkou tragédii. Ve své skrýši jsem měl uloženy dva náhradní. Nebyly ale zdaleka tak rychlé a budu do nich muset znovu nahrát všecky svoje mediální soubory ze záložních disků. Totálně k posrání. Byla to ale výhradně moje chyba. Věděl jsem, jak riskantní je přitáhnout sem cokoli cenného.

Skrz okno prádelny se dovnitř začalo vkrádat temně modré světlo úsvitu. Usoudil jsem, že by možná nebyl špatný nápad vyrazit dneska do školy o trošku dřív.

Tak rychle a tak tiše, jak jsem to jen dokázal, jsem si oblékl obnošené manšestráky, vytahaný svetr a o pár čísel větší kabát, což tvořilo celou moji zimní garderobu. Pak jsem si hodil na záda batoh a vylezl na pračku. Jakmile jsem si navlékl rukavice, odsunul jsem okénko pokryté námrazou. Do tváří mě zaštípal arktický ranní vzduch, když jsem vyhlédl ven přes křivolaké moře střech ostatních karavanů.

Přívěs mojí tety tvořil horní obytnou jednotku v „komíně“ o výšce dvaadvaceti mobilních příbytků, díky čemuž čněl o jednu nebo dvě úrovně nad většinu komínů v bezprostředním okolí. Přívěsy na spodní úrovni spočívaly na zemi nebo na původních betonových základech, ale jednotky navršené nad nimi stály na vyztuženém standardním lešení, nahodile sestavené kovové konstrukci, která byla budována kousek po kousku v průběhu řady let.

Bydleli jsme na parkovišti Portland Avenue, v rozlehlém mraveništi oprýskaných plechových krabic, které rezavěly na okraji silnice I-40, kousek na západ od rozpadávajících se mrakodrapů v jádru Oklahoma City. Šlo o komplex více než pěti set samostatných komínů, propojených navzájem provizorní sítí recyklovaných trubek, nosníků, podpůrných trámů a můstků. Podél stále se rozšiřujícího vnějšího perimetru Komínů vykukovaly špice asi tuctu stařičkých stavebních jeřábů (které se používaly k vlastní stavbě těchhle konstrukcí).

Svrchní úroveň neboli „střechu“ komínů pokrývaly nesourodé šiky starých solárních panelů, které zajišťovaly jednotkám pod sebou energii. Po stranách každé té kovové konstrukce se hadovitě táhly nahoru a dolů svazky hadic a zkorodovaných trubek, jež zásobovaly každý přívěs vodou a odváděly odpad (luxus, který v řadě jiných komínů roztroušených kolem města nebyl dostupný). Na spodní úroveň (říkalo se jí „podlaha“) pronikalo jen naprosté minimum slunečního světla. Temné, úzké pruhy země mezi komíny blokovaly kostry opuštěných osobních i nákladních aut, které měly palivové nádrže prázdné a veškeré únikové cesty už dávno zatarasené.

Jeden náš soused, pan Miller, mi kdysi vysvětlil, že parkoviště obytných přívěsů, jako bylo to naše, původně sestávala z pár desítek mobilních příbytků uspořádaných v úhledných řadách na zemi. Jenže po zhroucení ropného průmyslu a vypuknutí energetické krize zaplavili velká města uprchlíci z okolních předměstských a venkovských oblastí, což mělo za následek obrovský nedostatek městských bytů. Nemovitost vzdálená od města jen několik minut cesty byla najednou příliš cenná, aby se jí plýtvalo na prosté přízemní odkladiště mobilních příbytků, takže někdo vykoumal geniální nápad, a to, cituji pana Millera, „napěchovat co nejvíc těch žebráků na sebe“, čímž se zmaximalizovalo využití pozemku. Ta myšlenka se uchytila ve velkém a parkoviště obytných přívěsů po celé zemi se rychle proměnila ve stejné „komíny“, jako byly tyhle – podivné hybridy chudinských čtvrtí, squatů a uprchlických táborů. Teď byly rozesety podél okrajů většiny velkých měst, a všechny přetékaly stejnými vykořeněnými chudáky z venkova jako moji rodiče, kteří – v zoufalé snaze sehnat práci, jídlo, elektřinu a spolehlivý přístup k OASIS – uprchli ze zmírajících malých měst a za pomoci posledních zbytků benzínu (případně tažných zvířat) dopravili své rodiny, obytné vozy a přívěsy do nejbližších metropolí.

Všechny komíny na našem parkovišti tvořilo minimálně patnáct obytných přívěsů nad sebou (tu a tam v zájmu větší různorodosti proložených nějakým tím obytným automobilem, přepravním kontejnerem, karavanem Airstream nebo VW mikrobusem). V posledních letech narostly mnohé z nich do výšky dvaceti jednotek nebo i víc. Spoustu lidí to znervózňovalo. Případy, kdy došlo k zřícení komínů, nebyly až tak neobvyklé, a pokud se podpůrná lešení zbortila ve špatném úhlu, mohl dominový efekt strhnout i čtyři nebo pět sousedních.

Náš obytný přívěs se nacházel poblíž severního okraje Komínů, které se táhly až k rozpadávajícímu se silničnímu nadjezdu. Ze své pozorovatelny v okně prádelny jsem viděl tenký proud elektrických vozidel, která se plazila po rozpraskaném asfaltu a vezla zboží a dělníky do města. Jak jsem tak vyhlížel ven k chmurnému obzoru, vykoukl zpoza horizontu zářící odštěpek slunce. Zatímco jsem sledoval, jak roste, v duchu jsem si procházel obvyklý rituál: pokaždé když jsem viděl slunce, připomínal jsem si, že se dívám na hvězdu. Jednu z více než stovek miliard hvězd v naší galaxii. Galaxii, která je jen jednou z miliard dalších galaxií v pozorovatelném vesmíru. To mi pomáhalo udržet si pohled na svět ve správné perspektivě. Začal jsem s tím potom, co jsem viděl jeden vědecký pořad z počátku osmdesátých let s názvem Kosmos.

Co nejtišeji jsem se protáhl oknem ven, rukama se pevně zachytil spodního okraje okenního rámu a začal sklouzávat po studeném povrchu kovového boku karavanu. Ocelová plošina, na které stál, byla jen o maličko širší a delší než karavan sám, takže kolem dokola po všech stranách zůstávala jen asi stopu a půl široká římsa. Opatrně jsem se sunul níž, až moje nohy spočinuly na římse, a pak jsem se ještě natáhl, abych okno za sebou zase zavřel. Chytil jsem se provazu, který jsem tam nechával napnutý v úrovni pasu, aby mi sloužil jako záchyt, a začal se drobnými úkroky posouvat podél římsy k rohu plošiny. Odtud už jsem mohl sestoupit po konstrukci lešení jako po žebříku. Skoro pokaždé, když jsem odcházel z tetina karavanu nebo se do něj vracel, jsem používal právě tuhle cestu. Z boku bylo ke komínu přišroubováno rozviklané kovové schodiště, to se ale při každém kroku otřásalo a naráželo do lešení, takže jsem po něm nemohl sejít, aniž bych upozornil na svoji přítomnost. A z toho by nevzešlo nic dobrého. V Komínech bývalo nejlepší vyhýbat se tomu, aby vás někdo slyšel nebo viděl, pokud to jen trochu šlo. V okolí se často pohybovali nebezpeční a zoufalí lidé – takoví, co vás okradou, znásilní a nakonec ještě prodají vaše orgány na černém trhu.

Sestup po síti kovových nosníků mi vždycky připomínal staré plošinovky jako Donkey Kong nebo BurgerTime. Na tuhle myšlenku jsem připadl před pár lety, když jsem kódoval svoji první hru pro Atari 2600 (gunterský iniciační rituál, jako když si Jedi vyrábí svůj první světelný meč). Šlo o pitfallovskou vykrádačku s názvem Komíny, kde jste se museli proplétat vertikálním bludištěm karavanů, shromažďovat vyhozené počítače, zvyšovat schopnosti sbíráním jídelních poukázek a cestou do školy se vyhýbat metamfetaminovým závislákům a pedofilům. Moje hra byla sakra zábavnější než skutečnost.

Cestou dolů jsem se zastavil u karavanu Airstream tři jednotky pod námi, kde žila moje kamarádka paní Gilmorová. Byla to milá stará dáma kolem pětasedmdesátky, která vždycky vstávala neskutečně brzo. Nakoukl jsem do jejího okna a uviděl ji, jak se šourá po kuchyni a chystá si snídani. Po pár vteřinách mě zahlédla a oči se jí rozzářily.

„Wade!“ řekla a rozrazila okno. „Dobré ráno, chlapče.“

„Dobré ráno, paní Gé,“ pozdravil jsem. „Doufám, že jsem vás nepolekal.“

„Vůbec ne,“ odpověděla. Přitáhla si župan těsněji k tělu, aby se chránila před průvanem, který pronikl oknem zvenčí. „Tam ale mrzne! Co kdybys zašel dovnitř a dal si snídani? Mám kousek sójové slaniny. A tahle vajíčka v prášku nejsou až tak hrozná, když se do nich přidá dost soli…“

„Díky, ale dneska ráno nemůžu, paní Gé. Musím do školy.“

„Dobře. Tak někdy jindy.“ Poslala mi vzdušný polibek a začala zavírat okno. „Dávej pozor, ať si nezlámeš vaz, když tam takhle lezeš, jasný, Spidermane?“

„Dám. Uvidíme se pozdějc, paní Gé.“ Zamával jsem jí na rozloučenou a pokračoval v sestupu.

Paní Gilmorová byla úplné zlatíčko. Nechávala mě přenocovat u sebe na gauči, pokud jsem to potřeboval, i když se mi tam spalo dost špatně kvůli všem těm jejím kočkám. Paní Gé byla hrozně nábožensky založená a většinu času trávila v OASIS, kde vysedávala v kongregaci jednoho z těch velkých onlineových megakostelů, vyzpěvovala žalmy, poslouchala kázání a podnikala virtuální cesty do Svaté země. Pokaždé když se jí porouchala stařičká OASIS konzole, tak jsem jí ji spravil, a ona zase na oplátku odpovídala na moje nekonečné otázky o tom, jaké to bylo, když vyrůstala v osmdesátých letech. Znala každou, i tu sebenepatrnější maličkost z té dekády – věci, o kterých se člověk nemohl dozvědět z knih ani filmů. Taky se za mě pravidelně modlila. Dělala, co mohla, aby zachránila moji duši. Nikdy jsem neměl to srdce jí říct, že považuju organizované náboženství za totální hovadinu. Pro ni ale představovalo příjemnou fantazii, která jí dodávala naději a udržovala ji v chodu – bylo jí přesně tím čím mně Hon. Abych citoval Almanach: „Lidi, co žijou ve skleněných domech, by měli sakra držet hubu.“

Když jsem dospěl až na nejnižší úroveň, pustil jsem se lešení a těch pár stop zbývajících na zem seskočil. Pod gumáky mi zakřupal rozbředlý sníh a namrzlé bláto. Tady dole vládla pořád ještě dost tma, takže jsem vytáhl baterku a zamířil na východ. Jak jsem se proplétal tím temným bludištěm, ze všech sil jsem se snažil zůstat neviditelný a současně dával dobrý pozor, abych nezakopl o nějaký nákupní vozík, blok motoru nebo jiný kus harampádí, co se válelo v úzkých uličkách mezi komíny. V tuhle časnou ranní hodinu jsem venku zřídkakdy někoho zahlédl. Kyvadlová doprava do města jezdila jen párkrát denně, takže místní obyvatelé, kteří měli to štěstí, že sehnali nějaké zaměstnání, už čekali na zastávce u silnice. Většina z nich pracovala jako dělníci v obřích průmyslově organizovaných farmách, které se rozkládaly kolem města.

Když jsem ušel asi půl míle, dorazil jsem kobrovské hromadě starých osobních i nákladních vozů nakupených bez ladu a skladu podél východního okraje Komínů. Před desítkami let vyklidily jeřáby z parkoviště co nejvíce opuštěných vozidel, aby udělaly místo pro další komíny, a ty pak navršily na velikánské haldy, jako byla tahle, podél celého perimetru osady. Mnohé z nich byly skoro tak vysoké jako samotné komíny.

Došel jsem až k okraji té hromady, a když jsem se napřed rychle rozhlédl kolem, abych se ujistil, že se nikdo nedívá ani mě nesleduje, natočil jsem se bokem a protáhl se úzkou škvírou mezi dvěma sešrotovanými auty. Občas jsem se musel přikrčit, občas něco přelézt, vytrvale jsem si ale drobnými úkroky razil cestu dál a dál do nitra té rozpadající se hory zkrouceného kovu, až jsem dorazil do malého otevřeného prostoru u zadku jedné hluboko pohřbené dodávky. Vykukovala jen zadní třetina vozu. Zbytek se skrýval pod ostatními vozidly nakupenými na něm a kolem něj. Napříč přes střechu dodávky ležely v různých úhlech dva převrácené pick-upy, ale většinu jejich váhy nesla vozidla namačkaná po obou stranách, čímž vznikla jakási ochranná klenba, která bránila tomu, aby dodávku rozdrtila ta hora vozidel tyčící se nad ní.

Sundal jsem si řetízek, který jsem nosil kolem krku a na němž se houpal jediný klíček. Jakýmsi zásahem štěstěny vězel klíč pořád ještě v zapalování dodávky, když jsem ji kdysi objevil. Mnohá tahle vozidla byla stále ve funkčním stavu, když je jejich majitelé opustili. Jednoduše si už nemohli dovolit palivo, a tak je prostě zaparkovali a odešli po svých.

Strčil jsem baterku do kapsy a odemkl pravá zadní dvířka dodávky. Otevřela se asi na stopu a půl, čímž mi poskytla dost místa, abych se vmáčkl dovnitř. Dvířka jsem za sebou zase zavřel a zamkl. Nebyla v nich žádná okna, takže jsem se tam chvilku krčil v úplné tmě, než moje prsty našly starý vypínač, který jsem kdysi připevnil širokou lepicí páskou ke stropu. Stiskl jsem ho a stará stolní lampa zaplavila drobný prostor světlem.

Zhroucený otvor v místech, kde dřív bývalo čelní sklo, zakrývala pomačkaná zelená střecha malého autíčka, celkově ale poškození přední části dodávky nesahalo dál než ke kabině. Zbytek interiéru zůstal netknutý. Někdo odstranil z dodávky všechna sedadla (nejspíš aby je použil jako nábytek), a tím vytvořil malou „místnost“ asi čtyři stopy širokou, čtyři vysokou a devět stop dlouhou.

Tohle byla moje skrýš.

Objevil jsem ji před čtyřmi lety, když jsem hledal vyhozené součástky do počítačů. Hned jak jsem tehdy prvně otevřel dveře a nakoukl do potemnělého nitra dodávky, došlo mi, že jsem našel něco nesmírně cenného: soukromí. Bylo to místo, o kterém nikdo jiný nevěděl, kde jsem se nemusel bát, že dostanu vynadáno nebo schytám pár facek od tety či nějakého ubožáka, se kterým se zrovna tahala. Tady jsem si mohl nechat svoje věci, aniž bych se musel bát, že mi je ukradnou. A, což bylo nejdůležitější, tady jsem získal místo, kde jsem se mohl v klidu připojit na OASIS.

Ta dodávka byla mým útočištěm. Mojí Batmanovou jeskyní. Mojí Pevností osamění. Tady jsem absolvoval výuku, dělal si domácí úkoly, četl knížky, koukal na filmy a hrál videohry. A taky to bylo místo, odkud jsem momentálně vedl své pátrání po Hallidayově velikonočním vejci.

Zdi, podlahu i strop jsem obložil polystyrenovými obaly od vajec a kousky koberce, abych dodávku co nejvíc zvukově izoloval. V koutě stálo několik kartonových krabic s rozbitými notebooky a počítačovými součástkami a hned vedle nich regál se starými autobateriemi a upravený rotoped, ze kterého jsem si vyrobil improvizovanou dobíječku. Jediný kus nábytku představovalo skládací zahradní lehátko.

Shodil jsem batoh, setřásl ze sebe kabát a naskočil na rotoped. Dobíjení baterií bylo obvykle jediné tělesné cvičení, které jsem za celý den provozoval. Šlapal jsem do pedálů, dokud mi měřič neřekl, že jsou baterie kompletně nabité, pak jsem se posadil na lehátko a zapnul malé elektrické topidlo, které stálo vedle něj. Stáhl jsem si rukavice a třel si ruce před žhavícími vlákny, které se zvolna rozjasňovaly do zářivě oranžové. Nemohl jsem nechat topidlo zapnuté moc dlouho, protože by mi vyždímalo baterie.

Otevřel jsem kovovou, krysám odolnou skříňku, kde jsem schovával zásoby potravin, a vytáhl odtamtud lahvovou vodu a balíček mléka v prášku. Obojí jsem v misce smíchal dohromady a pak do toho vyklopil štědrou porci cereálií Fruit Rocks. Když jsem je spořádal, vytáhl jsem starou plastovou krabičku na oběd s nápisem Star Trek, kterou jsem schovával pod rozdrcenou palubní deskou dodávky. Uvnitř jsem měl školní OASIS konzoli, haptické rukavice a vizor. Tyhle předměty představovaly zdaleka to nejcennější, co jsem kdy vlastnil. Byly až příliš cenné, abych je tahal s sebou ven.

Natáhl jsem si elastické haptické rukavice a prohnul prsty, abych se ujistil, že se mi v nich nepřichytil některý kloub. Pak jsem zvedl OASIS konzoli, plochý černý obdélník zhruba o velikosti paperbacku. Měl v sobě zabudovanou bezdrátovou síťovou anténu, jenže příjem uvnitř dodávky nestál za nic, protože byla pohřbená pod obrovskou hromadou hustě natěsnaného kovu. Proto jsem si vyrobil vnější anténu a připevnil ji na kapotu vozu na úplném vršku té hromady šrotu. Kabel antény se vinul vzhůru dírou, kterou jsem prorazil ve stropě dodávky. Zapojil jsem ho do portu na boku konzole a pak si nasadil vizor. Dokonale mi přiléhal kolem očí jako plavecké brýle a blokoval veškeré světlo zvenčí. Malá sluchátka, která z vizoru trčela na spáncích, se mi automaticky zasunula do uší. Vizor v sobě měl zabudované dva stereomikrofony, které snímaly všechno, co jsem řekl.

Zapnul jsem konzoli a spustil přihlašovací sekvenci. Zaregistroval jsem kratičký červený záblesk, jak mi vizor skenoval sítnice. Pak jsem si odkašlal a s pečlivou výslovností pronesl svoje přihlašovací heslo: „Byl jste naverbován do Hvězdné ligy, abyste bránil Hranici před Xurovou a Ko-Danovou armádou.“

Když systém ověřil moje heslo a vzorek hlasu, připojil mě. Ve středu mého virtuálního obrazu se objevil následující text:

Ověření identifikace proběhlo úspěšně.

Vítej v OASIS, Parzivale!

Přihlášení dokončeno: 07:53:21 OST – 10. 2. 2045

Když ten text zmizel, nahradila ho kratší zpráva v délce pouhých tří slov. Tuhle vložil do logovací sekvence sám James Halliday, když kdysi OASIS programoval, jako jakýsi hold přímým předchůdcům této simulace, videoherním automatům na mince z dob jeho mládí. Tato tři slova byla vždy tím posledním, co uživatel OASIS spatřil, než opustil skutečný svět a vstoupil do toho virtuálního:

READY PLAYER ONE

0002

Můj avatar se zhmotnil před svou skříňkou v prvním patře naší střední školy – přesně v bodě, kde jsem stál, když jsem se včera večer odhlásil.

Přejel jsem pohledem chodbu po obou stranách. Virtuální prostředí, které mne obklopovalo, vypadalo skoro (i když ne zcela) reálně. Všechno uvnitř OASIS bylo dokonale trojrozměrně ztvárněné. Pokud jste trochu stáhli zaostření a přestali podrobněji zkoumat svoje okolí, snadno jste zapomněli, že vše, na co se díváte, vytvořil počítač. A to prosím jen s mojí mizernou erární školní OASIS konzolí. Slyšel jsem, že když jste se připojili prostřednictvím nového imerzního simulátoru, bylo skoro nemožné rozeznat OASIS od reality.

Dotkl jsem se své skříňky a dvířka se s tlumeným kovovým cvaknutím otevřela. Vnitřní výzdoba byla jen velice skrovná. Obrázek princezny Leiy pózující s blasterem. Skupinová fotografie členů Monty Python v kostýmech ze Svatého grálu. James Halliday na obálce časopisu Time. Natáhl jsem ruku a klepl na hromádku učebnic na horní poličce skříňky. Zmizely a vzápětí se objevily mezi položkami v inventáři mého avatara.

Kromě učebnic toho můj avatar vlastnil jen velice málo: baterku, krátký železný meč, malý bronzový štít a jednu kompletní páskovou koženou zbroj. Všechny tyhle položky postrádaly magickou moc a byly nízké kvality, nic lepšího jsem si ale dovolit nemohl. Předměty v OASIS měly stejnou cenu jako věci ve skutečném světě (někdy i vyšší), a poukázkami na jídlo se za ně platit nedalo. Platnou mincí této říše byl OASIS kredit, a v těchto temných časech šlo také o tu nejstabilnější měnu na světě, ceněnou více než dolar, libra, euro nebo jüan.

Když jsem zavíral dvířka skříňky, spatřil jsem odraz svého virtuálního já v malém zrcadle připevněném na jejich vnitřní straně. Tvář i tělo svého avatara jsem upravil tak, aby vypadal víceméně jako já sám. Můj avatar měl maličko menší nos a taky byl vyšší. A navíc hubenější. A svalnatější. A neměl to moje pubertální akné. S výjimkou těchhle drobných detailů jsme však vyhlíželi v podstatě identicky. Striktně prosazovaná školní pravidla vyžadovala, aby avataři všech studentů měli podobu lidí, a to lidí stejného pohlaví a věku jako daný student. Takže žádní obrovití dvouhlaví hermafroditní démoničtí jednorožci, pro ty platil zákaz. Alespoň na území školy.

Svého OASIS avatara jste mohli nazvat podle libosti, pokud šlo o jméno unikátní. To znamenalo, že jste si nemohli vybrat žádné, pro které se před vámi rozhodl už někdo jiný. Jméno avatara současně fungovalo i jako e-mailová adresa a chatová identifikace, takže bylo ve vašem zájmu, aby znělo co nejvíc cool a dalo se snadno zapamatovat. Vědělo se, že celebrity, aby získaly pro své avatary vytoužená jména, platí obrovské sumy peněz kyber-squatterům, kteří si je dopředu zarezervovali pro sebe.

Když jsem si poprvé vytvořil účet v OASIS, pojmenoval jsem svého avatara Wade_Veliký. Potom jsem to každých pár měsíců měnil, obvykle na něco podobně připitomělého. Teď už měl ale můj avatar stejné jméno více než pět let. Toho dne, kdy začal Hon, v den, kdy jsem se rozhodl, že se stanu gunterem, jsem ho přejmenoval na Parzivala podle rytíře z artušovských legend, který našel Svatý grál. Běžnější způsoby psaní rytířova jména, Perceval a Percival, už si zabrali jiní uživatelé. Mně se ale stejně nejvíc líbila podoba Parzival, připadalo mi, že má takový pěkný zvuk.

Na síti lidé jen zřídkakdy používali svá pravá jména. Anonymita byla jednou z hlavních předností OASIS. V rámci simulace nikdo nevěděl, kým jste ve skutečnosti, pokud jste o to vy sám nestál. Popularita a kultura OASIS byly do značné míry vybudované právě na tomhle faktu. Vaše skutečné jméno, otisky prstů a sítnicový sken se ukládaly na osobní OASIS účet, ale Gregarious Simulation Systems uchovávalo tyto informace v zakódované podobě a přísném utajení. Dokonce ani sami zaměstnanci GSS si nemohli zjistit pravou totožnost toho kterého avatara. V době, kdy společnost ještě řídil Halliday, získalo GSS právo zajišťovat soukromí identity každého uživatele OASIS díky přelomovému rozhodnutí Nejvyššího soudu.

Poté co jsem se poprvé zaregistroval do systému veřejného školství v OASIS, vyzvali mne, abych uvedl své pravé jméno, jméno avatara, mailovou adresu a číslo sociálního pojištění. Tyto informace pak uložili do mého studentského profilu, přístup k němu měl však pouze náš ředitel. Žádný z mých učitelů ani spolužáků netušil, kým jsem ve skutečnosti, a naopak.

Studenti během pobytu ve škole nesměli používat jména svých avatarů. Toto opatření mělo chránit učitele před tím, aby museli pronášet komické věty typu: „Mega_Zabijáku, dávej laskavě pozor!“ nebo „VelkýWongu69, mohl bys vstát a přečíst nám svůj referát o té knize?“ Namísto toho dostali studenti pokyn používat své pravé křestní jméno následované číslicí, která je odlišovala od ostatních jmenovců. Když jsem nastoupil, byli už v mé škole dva jiní studenti s křestním jménem Wade, takže mi přidělili studijní označení Wade3. To se pak vznášelo nad hlavou mého avatara po celou dobu, co jsem se pohyboval na území školy.

Rozezněl se školní zvonek a v rohu monitoru zablikalo upozornění, že do začátku první hodiny mi zbývá čtyřicet minut. Vyrazil jsem se svým avatarem, jehož pohyby a jednání jsem ovládal řadou drobných úkonů rukama, chodbou ke třídě. K jeho kontrole jsem mohl používat i hlasových příkazů, pokud jsem měl ruce zaneprázdněné něčím jiným.

Coural jsem se směrem k učebně světových dějin a cestou se usmíval a mával na známé tváře, které jsem míjel. Tohle místo mi bude chybět, až za pár měsíců odmaturuju. Vůbec jsem se netěšil na to, až školu opustím. Neměl jsem peníze, abych se přihlásil na vysokou, dokonce ani v OASIS, a na stipendium moje známky nestačily. Jediná věc, kterou jsem po maturitě plánoval, byla, že se stanu gunterem na plný úvazek. Neměl jsem moc na výběr. Výhra v soutěži představovala moji jedinou šanci, jak uniknout z Komínů. Pokud jsem tedy nechtěl podepsat pětiletou smlouvu o závislém pracovním poměru s nějakou korporací, a tahle představa mi přišla zhruba stejně přitažlivá, jako kdybych se měl v Adamově rouše válet po skleněných střepech.

Jak jsem tak kráčel chodbou, začínali se před svými skříňkami zhmotňovat další studenti, přízračná zjevení, která však rychle nabývala pevnou formu. Po celé chodbě se už ozvěnou rozléhalo klábosení teenagerů. Netrvalo dlouho a uslyšel jsem posměšek, který někdo vmetl mým směrem.

„Ale, ale! Jestli tohle není Wade Třetí!“ rozezněl se čísi pokřik. Když jsem se otočil, uviděl jsem Todda13, děsně protivného avatara, kterého jsem znal z hodin Algebry II. Stál tam s několika svými kamarády. „Skvělej vohoz, hňupe,“ řekl. „Kdes potáhnul takový supr hadry?“

Můj avatar měl na sobě volné černé triko a modré džíny, jedny z těch bezplatných standardních úborů, ze kterých jste si mohli vybrat, když jste vytvářeli svůj účet. Jako všichni jeho kromaňonští kamarádi i Todd13 nosil drahé značkové oblečení, nejspíš pořízené v nějakém nákupním středisku na jiné planetě.

„Ty mi koupila tvoje máma,“ odsekl jsem mu, aniž bych zvolnil tempo. „Vyřiď jí, že děkuju, a nezapomeň zaskočit domů na další kojení a vyzvednout kapesný.“ Dětinské, já vím. Ale i když šlo o virtuální realitu, pořád to byla střední škola – čím dětinštější nadávka, tím větší mívala účinek.

Moje rýpnutí vyvolalo smích pár mých kamarádů i dalších studentů, kteří stáli poblíž. Todd13 se zamračil a jeho tvář skutečně zrudla – známka toho, že se neobtěžoval vypnout na svém účtu zobrazování emocí v reálném čase, které umožňovalo, aby se na vašem avatarovi zrcadlil výraz vaší tváře i řeč těla. Chystal se odpovědět, ale já ho předběhl a stáhnul jsem zvuk, takže jsem neslyšel, co říká. Jenom jsem se usmíval a šel si dál po svých.

Možnost umlčet své spolužáky patřila k věcem, které se mi na navštěvování onlineové školy líbily nejvíc, a já ji využíval skoro denně. Nejlepší na tom všem bylo, že viděli, jak je vypínám, a nemohli s tím vůbec nic dělat. V prostorách školy nikdy nedocházelo ke rvačkám. Simulace to jednoduše neumožňovala. Celá planeta Ludus patřila do nebojové zóny, to znamená, že zde nebyly povolené žádné vzájemné potyčky. V téhle škole představovala jediné zbraně slova, a tak jsem se s nimi naučil zacházet.

Až do šesté třídy jsem chodil do školy ve skutečném světě. Nebyla to zrovna příjemná zkušenost. Byl jsem příšerně stydlivý, nemotorný kluk s nízkou sebedůvěrou a prakticky bez jakýchkoli sociálních dovedností – vedlejší efekt toho, že jsem většinu dětství strávil v OASIS. Na síti jsem neměl problém povídat si s ostatními nebo získávat přátele. Ve skutečném světě ze mě ale potřeba jakékoli komunikace s ostatními – hlavně když šlo o děti mého věku – dělala neurotickou trosku. Nikdy jsem nevěděl, jak se chovat nebo co říkat, a když jsem náhodou sebral odvahu promluvit, vždycky ze mě vylítlo něco nevhodného.

Za tyhle problémy mohl zčásti i můj zjev. Celý život, kam až moje paměť sahala, jsem trpěl nadváhou. Jistě k tomu přispívala nevhodná strava, kterou tvořily vládou subvencované potraviny plné cukru a škrobu, navíc jsem byl ale taky závislý na OASIS, takže moje fyzická aktivita se v té době většinou omezovala na chvíle, kdy jsem před a po vyučování zdrhal před místními sígry. Jako by situace nebyla už tak dost zlá, můj skrovný šatník sestával výhradně z nepadnoucích kousků pořízených v laciných výprodejích nebo v kontejnerech s vyřazeným šatstvem – po společenské stránce v podstatě totéž, jako bych měl přímo na čele namalovaný terč.

I tak jsem se ze všech sil snažil zapadnout. Jak plynuly roky, pořád jsem očima propátrával školní jídelnu a hledal partu, která by mě případně vzala mezi sebe. Jenže ani ostatní zoufalci se mnou nechtěli mít nic společného. Byl jsem moc divný i pro podivíny. A holky? Že bych na některou z nich promluvil, to vůbec nepřicházelo v úvahu. Připadaly mi jako exotické příslušnice nějakého mimozemského druhu, současně krásné i děsivé. Pokaždé když jsem se k některé z nich třeba jen přiblížil, bez výjimky mi po těle vyrazil studený pot a já ztratil schopnost mluvit v souvislých větách.

Pro mne škola představovala praktickou ukázku darwinismu. Každodenní potupný běh uličkou posměšků, ústrků a izolace. V době, kdy jsem nastupoval do šestého ročníku, už jsem začínal pochybovat, jestli si dokážu zachovat zdravý rozum až do maturity, do které pořád ještě zbývalo celých šest let.

A pak nám jednoho nádherného dne ředitel oznámil, že každý student s alespoň ucházejícím známkovým průměrem může zažádat o přesun do nového systému veřejného školství v OASIS. Veřejné školství ve skutečném světě, řízené vládou, už celé desítky let připomínalo podfinancovaný, přelidněný vlak ženoucí se do zkázy. A v poslední době se podmínky v mnoha školách zhoršily natolik, že každé dítě s aspoň půlkou mozku povzbuzovali k tomu, aby zůstalo doma a navštěvovalo školu online. Div jsem si nezlomil vaz, jak jsem sprintoval do školní kanceláře, abych si podal žádost. Přijali ji a následující semestr už jsem se přesunul do Veřejné školy OASIS (VŠO) č. 1873.

Před tímto přestupem můj OASIS avatar ještě nikdy neopustil Incipio, planetu v Sektoru Jedna, kde se noví avataři rodili v okamžiku svého stvoření. Na Incipiu se toho moc dělat nedalo, leda chatovat s ostatními zelenáči nebo nakupovat v některém z těch obřích virtuálních obchoďáků, které se roztahovaly po celé planetě. Pokud jste se chtěli dostat na nějaké zajímavější místo, museli jste zaplatit teleportační poplatek, a to vyžadovalo peníze, které jsem já ovšem neměl. A tak můj avatar musel trčet na Incipiu. Tedy dokud mi moje nová škola neposlala mailem teleportační poukázku, která kryla náklady jeho přesunu na Ludus, planetu, kde se nacházely všechny veřejné školy OASIS.

Tady na Ludusu stály stovky školních kampusů, které se rovnoměrně rozprostíraly po celém povrchu planety. Všechny školy vypadaly naprosto identicky, protože pokaždé když byla zapotřebí nějaká nová, jednoduše se zkopíroval stejný konstrukční kód a vložil se na další lokalitu. A protože ty budovy nebyly nic než kousky softwaru, nelimitovaly jejich podobu finanční prostředky, a vlastně ani fyzikální zákony. A tak měla každá škola vzezření velkolepého chrámu vzdělanosti, s chodbami z leštěného mramoru, třídami připomínajícími katedrály, tělocvičnami s nulovou gravitací a virtuálními knihovnami obsahujícími každou (školní radou schválenou) knihu, kterou kdy kdo napsal.

První den ve VŠO č. 1873 jsem měl pocit, jako bych umřel a přišel do nebe. Teď už jsem nemusel každé ráno cestou do školy probíhat uličkou místních povalečů a feťáků, namísto toho jsem zamířil rovnou do své skrýše a zůstal tam celý den. Úplně nejlepší na OASIS bylo, že nikdo nepoznal, že jsem tlustý, že mám akné nebo že nosím týden co týden tytéž obnošené šaty. Školní sígři už po mně nemohli flusat papírové kuličky, dávat mi pupendo nebo mě po vyučování otloukat o stojan na kola. Nikdo se mě nemohl ani dotknout. Tady jsem byl v bezpečí.

Když jsem dorazil do učebny světových dějin, několik studentů už dřepělo v lavicích. Všichni jejich avataři tam seděli bez pohybu a se zavřenýma očima. To byl signál, že jsou „zaneprázdnění“, to znamená, že zrovna telefonují, surfují po webu nebo jsou nalogovaní v chatovacích místnostech. Porušili jste základní pravidlo etikety OASIS, pokud jste se pokusili promluvit na zaneprázdněného avatara. Obvykle vás jednoduše ignoroval a vy jste obdrželi automatický vzkaz, abyste odprejskli.

Posadil jsem se do své lavice a klepl na ikonu Zaneprázdněný na okraji monitoru. Oči mého avatara se také zavřely, své okolí jsem ale mohl sledovat dál. Ťukl jsem na další ikonu a objevilo se velké dvojrozměrné okno webového prohlížeče, které se vznášelo v prostoru přímo přede mnou. Takováhle okna mohl vidět jedině můj avatar, takže mi nikdo nemohl číst přes rameno (leda bych navolil možnost, která by to umožňovala).

Domovskou stránku jsem měl nastavenou na Líheň, jedno z nejpopulárnějších diskusních fór gunterů. Rozhraní Líhně bylo navrženo tak, aby vypadalo a fungovalo jako starý telefonicky vytáčený systém elektronických nástěnek z předinternetových dob, dokonce až po skřípění 300baudového modemu během přihlašovací sekvence. Děsně cool. Pár minut jsem strávil procházením posledních příspěvků gunterů a pročítáním nejnovějších zpráv a fám. Jen zřídkakdy jsem na fóra sám něčím přispíval, i když jsem je důsledně každý den kontroloval. Dnes ráno jsem tam nic zvlášť zajímavého neviděl. Obvyklé štvavé výpady gunterských klanů. Neutuchající spory o „správnou“ interpretaci některé tajuplné pasáže z Anorakova almanachu. Avataři vyšších úrovní se vychloubali novým magickým předmětem nebo artefaktem, který získali. Tyhle hlouposti už se teď táhly několik let. Při absenci jakéhokoli skutečného pokroku se subkultura gunterů začala utápět v bahně chvastounství, prázdných keců a nesmyslné vzájemné rivality. Bylo to fakt smutné.

Nejradši jsem měl příspěvky, které se strefovaly do Sixerů. „Sixeři“ byla pohrdavá přezdívka, kterou dali gunteři zaměstnancům Innovative Online Industries. IOI (posměšně vyslovované joj!) představovalo celosvětový komunikační konglomerát a největšího poskytovatele internetového připojení. Značná část podnikání IOI se soustředila na zajišťování přístupu k OASIS a prodej zboží a služeb uvnitř simulace. Z toho důvodu podniklo IOI několik agresivních pokusů o převzetí Gregarious Simulation Systems, ani jednou však neuspělo. Teď se snažili získat kontrolu nad GSS využitím právnické skuliny v Hallidayově poslední vůli.

IOI vytvořilo v rámci společnosti nové oddělení, které nazvali „Oologická divize“. („Oologie“ je původně definována jako „nauka o studiu ptačích vajec“, ale v posledních letech získala i druhý význam: „nauka“ o hledání Hallidayova velikonočního vejce.) Oologická divize IOI měla jen jediný účel: vyhrát Hallidayovu soutěž a zmocnit se jeho bohatství, jeho společnosti i samotného OASIS.

Stejně jako většinu gunterů i mě děsilo pomyšlení, že by IOI převzalo OASIS pod svou kontrolu. Píár mašinérie společnosti se postarala, aby její záměry byly křišťálově jasné. IOI zastávalo názor, že Halliday nikdy nedokázal svůj výtvor pořádně zpeněžit, a mělo v úmyslu to napravit. Začali by vybírat měsíční poplatek za přístup do simulace. Každý viditelný povrch by zaplácli reklamou. Anonymita uživatelů a svoboda projevu by se staly věcí minulosti. V okamžiku, kdy by simulaci převzalo IOI, přestala by být onou volně přístupnou virtuální utopií, ve které jsem vyrůstal. Stala by se z ní korporátně řízená dystopie, předražený tematický zábavní park pro bohatou elitu.

IOI vyžadovalo, aby jeho vlastní hledači vejce, které sami nazývali „oology“, používali pro své OASIS avatary namísto jmen zaměstnanecká čísla. Tato čísla byla bez výjimky šestimístná a navíc začínala číslicí „6“, takže jim všichni začali přezdívat Sixeři. V poslední době je ale většina gunterů překřtila na „SiXráče“. (Protože to fakt byli sráči.)

Jestliže chtěl člověk vstoupit mezi Sixery, musel podepsat smlouvu, ve které se mimo jiné výslovně uvádělo, že pokud najde Hallidayovo vejce, stane se tato výhra výhradním majetkem jeho zaměstnavatele. Na oplátku dostával každé dva měsíce výplatní šek a kromě toho mu IOI poskytovalo jídlo, ubytování, kvalitní zdravotní péči a penzijní pojištění. Společnost také vybavila jeho avatara špičkovou zbrojí, vozidly a zbraněmi a hradila veškeré jeho teleportační poplatky. Dát se k Sixerům bylo do značné míry podobné jako nechat se naverbovat do armády.

Sixera jste odhalili snadno, protože vypadali jeden jako druhý. Všichni museli používat stejného svalnatého avatara mužského pohlaví (bez ohledu na to, zda jím ve skutečnosti operoval muž či žena) s nakrátko zastřiženými vlasy a obličejem odpovídajícím standardnímu systémovému nastavení. Navíc všichni nosili stejnou tmavě modrou uniformu. Jediný způsob, jak tyhle korporátní trubce od sebe navzájem rozeznat, spočíval v tom, že jste si zkontrolovali šestimístné zaměstnanecké číslo, které měli připevněné na pravé straně hrudníku, hned pod firemním logem IOI.