Obsah

Pátek 1. července

1

2

3

4

Sobota 2. července

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Neděle 3. července

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Pondělí 4. července

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Úterý 5. července

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

Středa 6. července

61

62

63

64

Pro mého dědu, který mě naučil, že nejlepší dovolená je moci pokračovat v práci, kterou milujete

Jitka Ludvíková

POSLEDNÍ POZDRAV

© Jitka Ludvíková, 2022

ISBN 978-80-242-8400-2

Pátek 1. července

1

Jsou dny, kdy se na člověka všechno valí, že nemá čas koukat napravo nalevo či se snad na chvilku jen zastavit a nadechnout. Pouze se v pudu sebezáchovy střemhlav žene dál, aby se tím vším sajrajtem prokousal, a doufá, že už brzy přijde ten toužebně očekávaný den, kdy se všechno zlomí a mraky se začnou rozestupovat, aby se svět zase ukázal v lepších barvách. Aby nad hlavami opět vysvitlo slunce. Tak jak to má být.

Tyhle chvíle známe všichni. Jsme unavení, ztahaní, hladoví, nevyspalí – a pak nás náhle zaleje teplá náruč slunečních paprsků. Přesně toto hřejivé objetí si dnešního rána vychutnal kapitán Baloun ve své zaprášené kanceláři v Bartolomějské. Nekonečné týdny, kdy bez přestání řešil zapeklitý případ, který se ne a ne dobrat ke zdárnému konci, se cvaknutím posledního dílku do skládačky kdo je vra..

konečně završily. Sebral svého člověka, dostal z něj přiznání, sepsal poslední hlášení a uzavřel spis.

Dlouze vydechl, pohlédl na kalendář na svém pracovním stole a uvědomil si, že ho už tři týdny neotočil – přesně tak dlouho se věnoval tomuto případu. Hlasitě si povzdechl a posunul stránky kalendáře dopředu. Bylo prvního července.

Začaly prázdniny. Doba pomalejšího tempa a odpočinku. Matně si vzpomněl, že téma dovolené sliboval manželce otevřít večer co večer, kdy téměř mrtvý dorazil kolem půlnoci domů.

Musíš si odpočinout. Už nejsi nejmladší. Do důchodu se nechodí jen tak ze srandy. O šedesátnících se jako o starcích nazdařbůh nežertuje. Každý věk chce své a tvůj volá po rekreac..

Ale tak jako nemá náladu na důchod, nemá čas ani chuť krátit svůj život, o kterém se domnívá, že je smysluplný, zbytečnou dovolenou. Proto dělá, co může – a ve skutečnosti se ani nemusí příliš snažit – protože zla, se kterým musí jako komisař kriminální služby dennodenně bojovat, je na světě až příliš. V práci ho potřebují a není to vztah jednostranný. I on tu práci vyžaduje ke svému bytí, protože když pracuje, když naplno maká, teprve tehdy má pocit, že skutečně dýchá. Že ještě neumřel.

S jeho ženou a manželstvím to nijak nesouvisí. Má rád Marii, stejně jako své dvě dcery. Udělal by pro ně první poslední. A jediné, co od nich na oplátku chce, aby ho nechaly dělat, co umí. Aby po něm nechtěly nedělní odpoledne s baťůžkem na zádech a nudné výlety po památkách.

Nejlepší památkou je pro něj zaprášený spis a nejprospěšnějším výletem cesta za výslechem. To neznamená, že jim by výlety po Čechách či do zahraničí odpíral. Ne, rád jim dopřeje všechno, na co mu policejní plat stačí. Má jen jedno přání, aby ho v klidu nechaly žít – a pracovat.

Samozřejmě si uvědomuje, o kolik vzácných rodinných chvilek s tímto přístupem přišel, ale cítil by se snad líp, kdyby věděl, že si vyvaluje šunky na horkém egyptském slunci, zatímco v Praze řádí sériový vrah? Ne, ani minutu své dovolené by si neužil. Trpěl by, tak jako trpí každý muž, pro nějž je zaměstnání vším.

Jeho dcery mu rozumí. Nebo jak dospěly, jim spíš jeho životní styl vyhovuje. Jsou rády, že mají klid a fotřík jim za zády nediktuje jejich dobro. To Marie s tím má rok od roku větší problém, a ten přímou úměrou roste, čím jsou jejich děti starší. Čím méně ji potřebují, ona naprosto neúměrně potřebuje jeho.

Chce ho mít po svém boku ráno, když se probouzí, i večer, když jde spát. Chce na něj mluvit a dočkat se odpovědí. Ale on ví, že něco takového nedokáže. Slíbil jí, že bude přesluhovat jen pár let, ale už teď ví, že se svého fleku bude držet zuby nehty, dokud mu šéf nenaznačí, že už je příliš nekompetentní, aby měl právo nosit služební průkaz a zbraň. Ale i potom se bude zdráhat a vymýšlet milion důvodů, proč ho systém potřebuje. Marie to netuší, ale jeho velkým přáním je zemřít ještě ve službě – ne jako ten, který při akci selže, ale jako člověk, který měl tu čest pracovat až do konce.

Takové úvahy se hnaly Balounovi hlavou, když spis předal státnímu zástupci, popřál nadporučíku Jedličkovi, se kterým sdílel kancelář, příjemný pátek, a vydal se domů.

Jeho byt nebyl nijak velký, stísněné tři plus jedna, které tak akorát stačí jeho rodině. Nacházel se však v poměrně klidné části kousek od Žižkovské věže, kde se dal objevit dostatek příjemných hospůdek, kam rádi s mladým kolegou po práci zašli.

Dnes byl však pátek a Milda Jedlička slíbil své přítelkyni Klaudii návštěvu příbuzných. On, jak měl ve zvyku, neslíbil Marii nic. To, že se případ uzavře, nebylo včera vůbec zřejmé a on se už dávno naučil, že úsloví slibem nezarmout..

je kolikrát horší než rána bičem. Proto se doma k ničemu nezavazoval.

Když však vyjel do horního patra činžáku, odemkl svůj byt a v těsné chodbičce si všiml sbaleného kufru, už si tím tak jistý nebyl. V posledním půl roce se toho v jeho manželství událo až příliš. Po letech klidného soužití se naskytla nejedna příležitost, která mohla něco takového způsobit.

„Marie?!“ Jeho hlas prolétl bytem, a usadil se na opuštěném nábytku. „Marie?! Co ten kufr tady?“ položil aktovku na botník a skopl své ortopedické polobotky. Klíče odhodil do ošatky na skříňce. Znervózněl.

„Marie, kde jsi?!“ zavolal několikrát, zatímco procházel sluncem zalitým bytem. Najednou mu bylo dusno. Ne z toho horka, které si přivezl výtahem a které se s ním táhlo celou cestu od jeho vozu, ani z toho parna uvnitř v bytě, které násobily zavřené okenní tabule, ale z toho neurčitého pocitu, který vycházel z velkého černého kufru a který prozatím jen nevšímavě obcházel.

„Ty se někam chystáš?“ řekl už polohlasem a nebyl si jistý, na koho vlastně mluví. Byl v bytě sám. Jen on a ten velký kufr. Tenhle černý patří jemu. Koupili ho před patnácti lety, když manželce slíbil výlet do lázní. Kolikrát ho od té doby použil? – jednou, možná dvakrát, když ho zapůjčil manželčině sestřenici.

Ale teď tu ten kufr stojí, provokativně nacpaný k prasknutí, a vysmívá se mu. Nemusí ho otvírat, aby zjistil, že jsou v něm jeho vlastní věci. Na to je příliš dobrý detektiv. V botníku chybí dvoje pánské sandály a z věšáku zmizel jeho letní pršiplášť. Což ho tak neznervózňuje, jako to, že zmizela Marie.

U srdce ho píchla vzpomínka na kaz, který nedávno poškodil jejich dokona..

manželství. Marie je pryč a on si není jistý, co přesně to znamená.

Jejich byt je skutečně tak akorát, a on ví, že kufry ukládají za závěs na konci chodby. Když jsou zavazadla uvnitř, je závěs vyboulený z obou stran. Ale teď je to jinak. Závěs hladce splývá až k zemi, to znamená jediné – Marie si svůj kufr sbalila a odjela. Bez něho.

Otázka zní: Kam? Měl by to vědět, ale on nemá páru. Ví jen, že na něj poslední dny hodně mluvila. Ale on neposlouchal. Jen kýval, občas zamručel a bez přestání přemítal nad svým případem. Marie hovořila o dovolené, nutnosti odpočinku, nedostatku vitaminu D, chuti na víno a procházkách v něžném objetí. O té událos..

nemluvila, ale on věděl, že to nemusí být nutně on, s kým by se mohla vodit za ručičku.

Ale nic neudělal. Neřekl. Vše bral jako neurčité tužby, které už ženy vypouštějí z úst, aby si zkrátily volné chvíle a na moment si dopřály snít nad rámec jejich oblíbených zamilovaných románků. Takových vět už Marii vyšlo z úst, a mnohokrát to neznamenalo nic víc než prostoduché fantazie. Proto nereagoval. Dávno už ji neposlouchal. Věděl, že jsou to jen přání a sny. Nic víc. Oba to věděli, aspoň tomu věřil. On to má jinak, nesní, žije realitou a ze stejného důvodu nikdy nic neslibuje.

Slibem nezarmoutí..

Taková blbost! Slibu se jeden chytne, upne se na něj a pak má člověk v chodbičce sbalený kufr. Ale on se rozhodně chyby nedopustil! Nic jí neslíbil. Kam tedy odjela?

Otevřel okna v obýváku i v kuchyni a svěžím průvanem se snažil to dusno zmírnit. Z lednice vyndal pivo, a když ho otevřel, pil rovnou z láhve – protože ona doma nebyla a taková příležitost se musí využít. Možná se vrátí, a než se tak stane, on si v klidu, pěkně po svém, vychutná ten slastný okamžik zadostiučinění, kdy zdárně dokončil případ.

Ta chvíle nebude trvat déle než několik hodin, už teď ví, že bude-li mít klidnou noc, není jisté, že ráno nepřijde do práce a nebude tam na něj čekat další mord. Pár minut se bavil tím, že se snažil odhadnout, o jakou vraždu půjde, aniž by v tom spatřoval něco špatného. Za ty desítky let, kdy je u policie, už ví, že tak jak tepe matka příroda a koloběh ročních období se rok po roce vrací, i vrazi mají své periody, kdy jako podle šablony se více uchylují k jistým způsobům provedení vražd. Léto je tím obzvlášť specifické. Přibývá sexuálně motivovaných vražd a taky utonutí.

Tomu prvnímu rozumí. Je teplo, ženy se promenádují polonahé a hormony vibrující v mužích od jara si často neumějí pomoct. To druhé taky chápe. Příležitost dělá zloděje, a když je možnost, proč toho druhého nechytnout za nohu a nestáhnout pod hladinu. Utopení se jen těžko dokazuje. Když je vrah chytrý, je to téměř nemožné. Pokud on by měl někdy vraždit, určitě by využil sílu vody. Přesto je právě tato kategorie zabití pro zkušeného policajta až příliš okatá. Ale on už by si poradil.

Do mysli mu sedla myšlenka, jakým typem vražedkyně by mohla být jeho manželka, ale téměř okamžitě se nahlas rozesmál. Ona by byla naprosto nemožná. Když už by ho neumlátila pánví, zvolila by žehličku, a i tak by mu všechna zranění okamžitě ošetřila. Pokud ta ho jednou bude chtít sprovodit ze světa, použije na to svůj kurz zdravého stravování – jestli ho něčím dokáže přivést k smrti, jsou to právě její chuťově odporné smoothie, kterými mu údajně zlepšuje jeho kondiční věk.

Jakmile si vzpomněl na smoothie, okamžitě pocítil odpor a vzápětí skutečný hlad na něco pořádného. Slunce už sedlo níže a jeho ostrost zmírnily činžáky na protější straně ulice. Tak jako věděl, že si Marie sbalila kufr, měl jasno, že doma nic k jídlu nebude. Jako správný muž se s tím problémem netrápil. Z aktovky vyndal peněženku, strčil ji do kapsy saka a vydal se do hospůdky na rohu ulice. Guláš s knedlíkem nikdy nezklame.

Měl v sobě pár piv a v krvi mu nestoupla jen hladina alkoholu, ale i dobrá nálada. Přesto věděl, že jakmile přijde domů, oboje se jako mávnutím kouzelného proutku rozplyne, až mu zrak padne na ten kufr.

Nestojí tam jen tak. Čeká na něho. Je před ním víkend. Povinná pauza. Znamení jediného: ten kufr bude muset vzít a donést k výtahu, pak strčit do auta nebo do vlaku a někam s ním odcestovat. Tam někde už na něho čeká Marie a nemůže se dočkat, až spolu ruku v ruce budou courat horkým pískem nebo vlahou travou a tlachat o krásách přírody.

Při té představě se otřásl a zkontroloval mobil, jestli ho někdo z dispečinku nesháněl. Ví že ne, teď pár dnů nemá službu, je jen v záloze. Přesto hnát se teď do práce by bylo příjemnější než přijít domů a řešit ten problém s kufrem. Objednal si poslední pivo.

Marii zavolal, jakmile se vrátil do bytu. Celé dvě minuty nechal telefon zvonit, ale protože mu hovor nepřijala, zavěsil.

„Tak kde jsi? Že se nestydíš si se mnou tak hrát?“ brblal naštvaně a vytočil číslo nejstarší dcery.

„Tati?“ otázala se spíše dotčeně než překvapeně.

„Ahoj, koťátko, nevíš, kde je maminka?“

„Neříkej mi koťátko, už mi není pět.“

„Dobře, zlatíčko, netušíš, kam jela?“ Uslyšel dceřin smích, který mu, dřív než promluvila, prozradil, že ona ví, protože holky už mezi sebou takové věci sdílí, ale že jeho bude pěkně dlouho dusit, než mu cokoli naznačí.

„Máma?“

„Jo, máma,“ zopakoval důrazně, zatímco na druhé straně sluchátka stále bublal smích.

„Nevím.“

„Lžeš.“

„Vůbec ne,“ ohradila se dotčeně. „Vím jen, že vyrazila na dovču. Spíš se divím, že jsi neodjel s ní,“ popíchla ho. „Nebo se děje něco mimořádného?“

Věděl, že použila termín, kterým se kdysi ospravedlňoval za svou náhlou nepřítomnost, a chápal, že za ty propásnuté dětské oslavy narozenin na to má trochu právo, přesto nehodlal být ten poražený a tvrdě se zeptal: „Kam jela?“

„Ty jsi ještě v práci?“

„Ne, proč?“

„Tak proč mě vyslýcháš. Určitě sis všiml…“

„Koťátko, tohle není vtipný. Přišel jsem domů, maminka je pryč. Já tu mám připravený kufr a mám takový nepříjemný dojem, že po mně chce, abych za ní někam přijel.“

„Tak jeď, to je v pohodě, nám to nevadí. Už jsem dva týdny v Anglii a další tři tu budu – ale to ti asi neuniklo.“

Měl chuť ji pokárat, že tak se s otcem nemluví, ale pak si uvědomil, že už je skoro dospělá – pokud k něčemu tak významnému stačí dosažení plnoletosti.

„To mi skutečně neuniklo,“ opáčil. Vybavil se mu taxík, který si jeho dcera na poslední chvíli musela zavolat, když ji nechal ve štychu a kvůli rozdělanému případu ji odmítl hodit na letiště. „Tak se měj hezky, dávej na sebe pozor a...“

„Počkej,“ zarazila ho. „Jela do hotelu Rajský život.“

Baloun se v duchu usmál, věděl, že nezájem zabere. „Na jak dlouho?“

„Asi na tak dlouho, než za ní přijedeš. Tati, slib, že za ní pojedeš. Je víkend a pak dva dny volna. Vezmi si v pondělí dovolenou a užijte si to spolu.“

„Dovolenou?! Vždyť obě víte, že mám plno práce…“

„Je tak sama,“ řekla nejistě. Přece nebude poučovat svoje rodiče, jak žít.

„A je to jen moje chyba?“ prohodil, ale okamžitě na sebe dostal vztek. „Proč mi nic neřekla?“

„Vždyť o tom mluví poslední měsíc v jednom kuse. To ty neposloucháš,“ musela se matky zastat. „Neříkej, že si nemůžeš udělat na pár dnů volno? No tak, tati. Kvůli mamce.“ Slyšela, jak hlasitě vzdychl, ale nehodlala to vzdát: „Napadlo tě, že když s ní nepojedeš ty, třeba příště pojede s někým jiným?“ Táta to neví, ale ona postřehla, jak mamka u večeře až příliš často skloňuje jedno jméno.

„Neříkej nesmysly.“

„No tak, odjedeš na pár dní a budeš mít na pár let pokoj.“

„Kéž by,“ zavrčel. „Kde to je?“

„Na Vysočině. Jmenuje se to tam Boňkov, ale je to skoro na samotě, říká se tam tomu Na Zámečku, nebo tak nějak. Tak pojedeš?“ zopakovala s nadějí v hlase.

„Zkusím to nějak udělat.“

„To je skvělý! Ale mamce neříkej, že jsme spolu mluvili. Tvař se, že jsi na to přišel sám. Do kufru ti napsala instrukce. Jasný?“

„Jasný.“

„Tak se měj a nezlob tam, já už musím běžet,“ zavěsila, protože věděla, že za tu službu, kterou mu právě udělala, by nedostala víc než suchopárné otcovské rady do života.

2

Když Květa nalévala polévku, Rudolf si všiml, že už se jí zase třese ruka. Jindy by ho to zneklidnilo a přimělo k narůstajícím obavám, ale dnes mu přes obličej jen přelétl šedý stín a vzápětí se zase rozesmál. Pohled mu spočinul na jeho vnučce. Stačilo vymazat čas a bylo to stejné, jako by u stolu proti němu seděla jeho vlastní dcera. Simonka už jako malá holčička měla ve tváři její jemné rysy a čím více se měnila v ženu, tím víc chytala Eričinu podobu.

Simonka nejenom jako by své matce z oka vypadla, ale i tam někde hluboko uvnitř v ní dřímala stejná bojovnost a tvrdohlavost, která se v jejích sedmnácti letech projevovala podobně jako ve stejném věku u její matky – taky s ní byly potíže. Rudolf však věděl, že to, co je dnes vnímáno jako vzdor a revolta proti čemukoli, není nic jiného než síla, která se v ní skrývá. Tak jako si ji v sobě nesla Erika, má ji i Simonka. Stejně jako její matka se s ní nejdřív bude muset naučit pracovat.

Když byla Erika v Simončině věku, Květa toho příliš nenaspala. Buď se v noci trápila, co z té jejich problémové holky vyroste, nebo trnula hrůzou, zda se jim dcera nad ránem vrátí ještě živá. Jestli se vůbec vrátí.

Erika už ve čtrnácti utekla z domu. Zmizela jen na dva dny, přesto se ty dva dny zapsaly k těm nejhorším v jejich životě. Někdy si myslel, že ty problémy s nervy, které se měsíc co měsíc Květě zhoršují, má na svědomí právě problémové mládí jejich dcery. A že to byla pro Květu pořádná psychická zátěž. Kdyby se Erika jen toulala po nocích a zase potichu vrátila, ale ona to táhla s partou, kde se experimentovalo s pervitinem. Chybělo málo a mohlo to s ní hodně špatně dopadnout. Ale tak rychle, jak se Erika k drogám připletla, se zase vymanila a střemhlav se vrhla do jiných problémů. V šestnácti si sbalila kufry, utekla ze školy a odjela pomáhat africkým bezdomovcům. Za pět měsíců se vrátila domů, hladová, vyhublá a bez peněz. To už ji na gympl zpátky nevzali. A kdyby ji přijali, dlouho by do školy nechodila. Měsíc po svém návratu z Nairobi se přidala ke skupince, která odjela stopem kamsi na Ukrajinu, kde obléhala farmaceutickou společnost testující léky na zvířatech. O měsíc později si stejný kousek zopakovala v jedné kosmetické laboratoři kousek od Plzně.

Nebylo to poprvé, když tehdy porušila zákon, ale prvně, kdy skončila na dvě noci za mřížemi. Ta zkušenost ji však neodradila ani nevyděsila. Její potyčky s policií se dostaly na denní pořádek. Těch důvodů, proč se opakovaně vracela do vyšetřovací vazby, bylo mnoho, a on jí jako otec pravidelně pomáhal ven. Až jednou, po řadě účtů, které zaplatil svému právníkovi, se pevně rozhodl, že už to nikdy neudělá.

Dostal rozum. Přestal Eriku tahat z průserů. A přesně to jeho dcera potřebovala. Až zjištění, že na problémy zůstala jen ona sama, zafungovalo. Pochopila, že pokud si sama podrazí nohy, musí se i sama vynasnažit, aby se na ně zase postavila. Úplně bez pomoci. Chce-li svobodu, musí ji dostat se vším všudy.

To byla jeho výchovná strategie a Eriku nakopla správným směrem. Květa samozřejmě protestovala, ale ve finále i ona uznala, že je to jediné východisko. Buď se dcera vyseká z problémů, nebo se utopí ve vlastní nerozumnosti.

Nechali svou dceru na pospas na cestě, kterou jí dosud dláždili zlatem, a ona ukázala, že je Vágnerová. Že když chce, tak zvládne všechno. Že ty revolty a hlouposti, co dosud tropila, byly jen dětským způsobem, kdy nejistě hledala sama sebe.

Samozřejmě ji všechny potíže, se kterými se v dospívání potýkala, hodně poznamenaly. Okolí ji vnímalo jako problémovou rozmazlenou holku, která si sotva někdy dodělá maturitu. Nálepka potížistky se ostatně těžko smývá.

Vágner věděl, že jen čas chyby srovná. I on potřeboval prostor, aby tu situaci rozdýchal. Jako primář chirurgie si pro své jediné dítě představoval hvězdnou budoucnost, ale moudře se rozhodl, když ji přestal tlačit do svých představ a dopřál jí absolutní volnost volby. Nikam ji nestrkal, hlavně ne do medicíny, a velkoryse jí dovolil hledat vlastní sny. Tehdy se Erika, kterou vyrazili z gymplu, přihlásila na obor cukrářka a pekařka – co jiného jí taky zbývalo. Každopádně si vybrala obor, který měla ráda, a to, že ho bere vážně, ukázal až čas.

Ano, jeho dcera všem, a hlavně jemu, dokázala, že umí jít s hlavou vztyčenou prachem a špínou a holýma rukama si svou zlatou cestu sama postavit.

Dnes vlastní vyhlášenou cukrárnu přímo v centru Pardubic. Zaměstnává šest zaměstnanců, má stálý příjem a slušný polštář pro horší časy. Ne, jeho dcera ho nezklamala. Je na ni náležitě hrdý.

I tehdy, když za ním v devatenácti přišla, že je těhotná, ho neranila. Právě naopak, ta tvrdohlavost, se kterou prosazovala, že si to dítě nechá a vychová ho třeba sama, mu imponovala.

Jistěže ji nenechal s dítětem na holičkách. Jako správný otec si promluvil i s Milanem, aby se k věci postavil jako skutečný chlap. Milan se mu líbil, končil medicínu, a tak trochu byl jeho zrcadlem. I on miloval svůj obor nadevše, a snad právě to se stalo příčinou, proč se manželství jeho dcery již pár let po svatbě rozpadlo.

Možná oba byli na dítě ještě příliš mladí, ale těžko je soudit. On sám se stal otcem až pár let po třicítce, a tudíž mnohé fungovalo jednodušeji. Taky měl Květu, která mu se vším pomáhala. Ovšem též je pravda, že za jeho mládí se svět točil podle jiných pravidel.

Očima opět spočinul na své milované ženě. Loni skončil v práci právě kvůli ní. Není hloupý, i když jí říká, že ty její potíže jsou jenom návaly slabosti po prodělané chřipce, moc dobře ví, jaká je její diagnóza. Ke specialistovi ji ještě neposlal – k čemu taky, ta nemoc nemá léčbu, jen horší a lepší dny, než se stav zasekne v kličce definitivní bezmoci. Potom už jenom bude čekat u jejího lůžka a modlit se, aby ten konec netrval příliš dlouho. Aby netrpěla.

Proto je rád, že Simonka přijela na prázdniny. Ten čas, co Květě zbývá, má právo si náležitě užít. Samozřejmě by se mohl a možná měl Erice svěřit, o co tady jde, ale na to je času dost. Nemá cenu všechny trápit – ten čas bolesti přijde dříve, než si všichni zaslouží. Zatím stačí, že je tady s nimi na statku Simonka, a dny jsou hned veselejší. Jednou to Erice bude muset říct. Jim všem, ale na to je ještě čas.

„Pojď si k nám sednout a najez se konečně,“ natáhl ke Květě ruku a chytl ji za baculaté zápěstí.

„Ještě donesu kachnu, Rudo,“ odbyla ho, třebaže se na něho usmála a pohledem zkontrolovala, zda na stole nic nechybí.

Ruda mrkl na Simonku, která jeho signál okamžitě pochopila a vyskočila ze židle: „Počkej, babi, pomůžu ti!“ rozeběhla se ke kamnům a chopila se plného pekáče.

Rudolf sledoval, jak se jeho vnučka pohupuje v bocích, mhouří víčka a nasává do nosu vůni pečínky, stejně jako to dělávala Erika. Ale pohled na Květu, která se unaveně zbortila do židle, ho zase vrátil do reality. Za krkem ho zamrazilo, jako by na něj sáhla smrt. Už kolem obchází, zatím jen nejistě sonduje, ale přijde den, kdy nebude mlčky přešlapovat a zdrží se podle libosti.

Konečně si všichni tři sedli kolem stolu. Květa jim popřála dobrou chuť a pustili se do jídla. Mluvila hlavně Květa, všechny pobízela k jídlu a vzpomínala na hezké chvilky během Simončina dospívání.

Simonka se spíše ze slušnosti přeptala, co je v Boňkově nového, a tak ji prarodiče stručně informovali. Mluvili o plánované renovaci altánku na zahradě, novinkách v obci i vztazích v sousedství. Simonka se nejvíce zajímala o starousedlíky, se kterými si kdysi hrávala.

Třebaže se do její dospívající tváře vepsal zájem, Rudolf měl celou dobu pocit, že je jeho vnučka duchem nepřítomná. Až když stočil otázky na její studium, teprve ho plně vnímala.

„Ve škole? Normálka. Chceš vidět i výzo?“ podívala se do rohu pokoje, kde se vrstvila její bagáž, kterou tam Ruda složil, když ji vyzvedl na nádraží.

„Jestli si zaslouží odměnu, pak bych asi měl, co?“

„Nemůžeš mi ten litr dát rovnou?“ natáhla ruku k Rudovi.

„To víš, že ti děda něco dá,“ vstoupila do toho Květa.

„Jen jestli si to zaslouží,“ zasmál se Ruda. Tu chybu, že by cpal do Simonky peníze jen tak, jako to dělal u Eriky, už podruhé neudělá.

„Zaslouží, viď,“ mrkla na ni Květa.

„Jenom jedna kule.“ Vidličkou si odtrhla kus masa ze stehna a vložila ho do úst.

Ruda povytáhl obočí: „Jedna kule?“

„Dělá si z tebe srandu,“ dotkla se jeho ramene Květa, aby ho zklidnila.

„Ne, nedělám,“ reagovala vnučka s plnou pusou. „Kule z bižule, v září mám reparát.“

Květa se usmála. Rudolf se zamračil.

„Ale v pohodě, jiný známky mám dobrý,“ řekla vzápětí, aby na ni Ruda nevytáhl zaracha jako máma.

„Dobrý znamená co?“ zeptal se Ruda.

„Dobrý je za tři, dědoušku,“ usmála se tak, že se na ni nemohl nikdo zlobit, a ona si toho byla plně vědoma.

„Co tomu říkají maminka a táta?“ pokračoval Ruda.

Simonka pokrčila rameny, vstala a došla k batohu, ze kterého vyndala tvrdé papírové desky, ve kterých měla uložené vysvědčení. Položila je vedle Rudova talíře. „K tátovi teď moc často nechodím. Ale, doufám, že mi dá taky litr,“ podsunula desky blíž k dědovi, aby už je otevřel.

Ale Rudolf si jich nevšímal, cpal se kachnou a vymýšlel plány na příští týden. Až když dojedl, tiše si říhnul a odsunul talíř, do desek se podíval. Tělem mu projelo příjemné teplo. Věděl to, tahle holka je příliš chytrá na to, aby musela dělat reparát.

„Máš samé, myslím, že si zasloužíš víc než litr,“ usmál se. Tuhle hru spolu hrají každé prázdniny. „Ale musíš peníze dobře investovat. Uvážlivě. S rozumem.“ Protože ho Květa zarazila, svou obvyklou průpovídku nedokončil a namísto toho se zeptal: „Už víš, co bys chtěla studovat?“

„Jsem teprve v druháku.“

„To já už věděl, že budu chtít na medicínu.“

„Jo?“ podivila se, jako by to letos o prázdninách slyšela prvně.

„Jsou i jiná zaměstnání než se uvázat k téhle řeholi,“ podotkla Květa.

„Tvůj táta by byl jistě rád, kdybys šla v jeho šlépějích. Má dobře rozjetou praxi, jednou to po něm můžeš převzít,“ nadhodil Ruda.

„Jednou,“ pousmála se. Tyhle řeči zná. Děda o tátovi moc nemluví, pořád mu neodpustil, že se s mámou rozvedli, ale když přijde řeč na bílý plášť, jsou s tátou na jedné lodi.

„Hlavně ti nic nesmí stát v cestě, rozumíš?“

„Co přesně myslíš, dědo?“ zeptala se naivně, i když moc dobře věděla, co ho trápí.

„Prostě nic, co by ti tvou buducnost zkazilo. Jsi příliš krásná a,“ utnul větu, protože ho Květa pod stolem kopla.

Simona se zasmála. Věděla, že myslí neočekávané těhotenství, ale tak blbá jako máma není. S Filipem sice spí, ale zbouchnout by se od něj nikdy nenechala. Taková nána není.

„Chci říct, abys nedělala zbytečné hlouposti,“ uzavřel Ruda.

Namísto odpovědi poslušně kývla. Věděla, že nemá cenu pouštět se do zbytečných diskuzí. Na večer má svoje plány a nechce si dědu s babičkou předčasně znepřátelit.

„Simonka je chytrá holka, dobře ví, co je správné, viď, holčičko,“ pohladila ji babička a na Rudu se ještě jednou výhružně zamračila, kdyby se náhodnou toho tématu nechtěl vzdát. Čas na výchovu ještě přijde, Simonka u nich stráví celé prázdniny.

„Přesně tak, Simonka je chytrá holka a moc dobře tuší, co jsem chtěl říct,“ neodpustil si ještě Ruda.

Simonka pohladila dědu po ruce a odsunula prázdný talíř. Ostentativně zívla a nabídla babičce, že jí pomůže sklidit ze stolu. Když udělá něco navíc a bude říkat to, co se od ní čeká, oba staroušky si hravě omotá kolem prstu. Aniž si toho všimnou, bude jim úplný šumák, co tu ve svém volnu hodlá vyvádět. Když to dobře navlékne, budou si myslet, že je hodná slušná holčička a všechno jí to sežerou.

Ale ona ve skutečnosti je hodná slušná holčička, vždyť přece nedělá nic nezákonného. Dala si do kapsy pětilitr od dědy a políbila ho na čelo. Jo, bude to s nimi snadné. Mnohem jednodušší než s mámou.

Když s batohem na zádech a kufrem v ruce zamířila do podkroví, kde měla svůj pokojík, Květa si sedla zpátky na židli a natáhla se k Rudovi. Cítila, že tohle je jeden z těch okamžiků, které jsou velmi příjemné a kterých v budoucnu příliš nebude.

„Dáš si ještě pivo?“ zeptala se Rudy. Chtěla už vstát a dojít do sklepa pro další – protože jeho zvyky dobře znala, ale zarazil ji.

„Počkej, musíme si promluvit.“

Z jeho obličeje vyčetla, že jde o něco vážného, proto jen kývla, aby pokračoval.

„Mluvil jsem s Erikou,“ ztišil hlas, třebaže nad sebou v patře slyšel vnuččiny kroky. „Simonka,“ nevěděl, jak pokračovat, aby Květu nevylekal, proto to jen shrnul, „Erika chce, abychom ji víc hlídali. Kam jde, s kým se vídá, co dělá...“

„Proč? Děje se něco?“

Když viděl její vyděšený výraz, jen ji poplácal po ruce: „Neměj strach, o nic nejde. Asi chce mít jistotu, že neudělá stejné chyby jako ona.“

„Má nějaké podezření?“ zeptala se Květa starostlivě.

„Ne, jak jsem řekl, chce mít jen jistotu. Simonka je v náročném věku,“ zalhal a doufal, že to jako odpověď bude stačit.

Květa pokývala hlavou a třebaže nic neřekla, věděla, že jí Ruda neříká celou pravdu. Ale o tom, jaké břímě se jí Ruda rozhodl zatajit, neměla ani tušení. Snad proto ten problém potlačila a soustředila myšlenky na to, co bude o víkendu vařit.

3

„To si ze mě snad děláš srandu!“ zaječela Petra štiplavým hlasem, který zostra prořízl poklid večerní krajiny a nesl se do všech světových stran. Normálně by se za svou teatrálnost styděla, ale dnes, protože má téměř před porodem, jí to bylo fuk. Domnívala se, že právo řvát na plné kolo, a především na svého manžela, už dlouho mít nebude, proto ho musí náležitě využít.

„Jo, dělá si ze mě srandu,“ řekla už poněkud klidněji, tentokrát ke své kamarádce, která právě vytáhla z auta těžký ruksak a potácela se s ním k chatě.

„Nabouchá mi čtyři haranty,“ ukázala na své velké břicho, „a jediný, co ho zajímá, jestli je tady dostatečně silná wifi. Ale že tu budeme nasáčkovaný jako sušený housenky, to je mu šumák!“ Uvědomila si, co právě vypustila z úst, ale nijak to nekomentovala. Monika ví, že je tady vítaná, zrovna jako je jí jasné, že je její kámoška pravidelně v třetím trimestru k nevydržení. „Až příště přijde s nápadem, že si to se mnou zase rozdá, prosím zaraz mě!“ podívala se k nebi, ačkoli na pomoc shůry fakticky nevěřila, to gesto jí jen přišlo příhodné.

„Tak co, jaká je ta wifi?“ zařvala do otevřeného vikýřového okna, ve kterém se právě objevila zarostlá hlava jejího manžela a bledá neopálená ruka s jakýmsi technickým zařízením, které se snažil upíchnout na střechu. „Teď ještě slítne dolů a budeš mít o čem psát,“ obrátila oči v sloup a vytáhla z kufru tašku s kompoty.

„Počkej, netahej to! Já to vezmu,“ zarazila ji Monika.

Petra měla chuť alespoň jednu tašku demonstrativně odtáhnout nahoru do chaty. I přesto, že ji od rána úporně píchalo v kříži, ale jak jí lomcoval vztek, nepochybovala, že by to zvládla. Ale nakonec těžké kompoty přenechala Monice.

„Tak co ta wifi?“ houkla opět k vikýři. Teď už se uvolněně opírala o kapotu svého vozu. „Máš silný signál?!“ Ihned ji napadlo, jak mohla být tak blbá a provdat se za chlapa, který nejenom že od rána do rána čumí do počítače, doma nepřibije ani hřebík, ale není schopný si udělat ani řidičák.

„Wifi je skvělá, jen potřebovala trochu nakopnout,“ ozvalo se z vikýře. V otevřené okenní tabulce už se zrcadlila rozsvícená obrazovka monitoru.

„Tak to jsem fakt ráda,“ zvolala divadelním hlasem, jako by již dávno nepřišla kvůli svým těhotenstvím o angažmá na prknech, co znamenají svět, a stále hrála nějakou přiblblou roli.

V duchu se musela usmát, neboť již tušila, jak manžel na její repliku zareaguje. Když si ho brala, těšilo ji, že je stále milý. Až mnohem později jí docvaklo, že jenom není schopen rozeznat v hlase druhých jakékoli emoce. Ironii nezná. Na narážky neslyší. Nepřijde-li vůči němu přímý slovní útok, bere vše tak klidně, až ji neskutečně štve.

Ale zase je dobrý otec. Tedy, jestli se kvalita otce dá hodnotit podle toho, kolik vydělá. Ačkoli ta chata, zase se nesouhlasně rozhlédla kolem sebe a pomyslela si, že by si klidně mohli dovolit lepší a větší, ji mírně řečeno zklamala. Ano, přála si prožít prázdniny v oblasti, na které má z dětství hezké vzpomínky – ale ne v šesti, skoro už sedmičlenném složení na třiceti metrech čtverečních.

„Hynku, proč jsi nezamluvil větší chatu?“

Tentokrát Hynek zareagoval okamžitě: „Miláčku, tahle jediná má wifi.“

„Jistě, wifi. Jak jsem jen mohla zapomenout,“ usmála se. Taky ironicky. „Nechceš nám pomoct s těmi kufry?“ Při pohledu na Moniku, která se s nimi rve sama, si přišla trapně. Má ji tu jako kamarádku, ne jako služku.

„Jasně. Ráno je vyndám. Teď se musím rychle připojit…“

Už ho neposlouchala. Viděla, jak si nandává na hlavu sluchátka, a už zase jí připomínal tu chlupatou zarostlou opici ze starého amerického filmu, ve kterém se svět zbláznil – přesněji lidé – a opice ovládli svět. Tak nějak si tu zkázu civilizace představovala v praxi. Ale že odstartuje zrovna v její domácnosti, to ji mírně řečeno štvalo.

„Vidíš ho?“ obrátila se ke své kamarádce pro útěchu a vyrazila k sedmimístnému vozu pro další zavazadlo.

Monika jen pokrčila rameny a navrhla jí, aby se šla radši natáhnout, že to ráda vynosí.

Petra rázně zavrtěla hlavou: „Nejsem unavená. Jsem jen totálně vytočená,“ dívala se zase do vikýře. „Někdy bych ho vážně…“

„To je u těhotných normální.“

„Jo a já jsem těhotná až moc často. Klidně o tom můžeš napsat knihu. Možná by z ní byl trhák. Mohla bys ji pojmenovat Zbouchnutá...

,“ hledala pokračování, „až moc čas..

.“

„Na to, že furt sedí u počítače, teda jo. Někdy si říkám, kdy to vlastně stihnete.“

Petra se musela usmát. Její oplácaný Opičák, který má svaly jako špejle a jedinou zpevněnou částí jeho těla jsou od samého ťukání do klávesnice prsty a předloktí, je možná partner k ničemu, ale když zrovna běží aktualizace, je až s podivem, jaká vlna testosteronu se v takovém ajťákovi skrývá.

Zatím spolu mají dvě holky a jednoho syna. Pohlaví třetího se dozví přesně 28. srpna – jak její Opičák s oficiálně doloženou výškou IQ 148 spočítal.

„Tak kdy to stihnete?“ zopakovala Monika, třebaže odpovědi znala, ale vždycky ji pobavily.

„Anička spadlé Windows, Helenka aktualizace písíčka, Péťa blackout a tenhle prcek se upekl, zatímco chroupal antivirák,“ všimla si jednoho z dětí a vrazila mu malý baťůžek, který vytáhla zpod sedačky. „Jestli sedavá práce snižuje plodnost, tak u Opičáka je tomu zřejmě naopak.“

„Jednou si nejspíš taky nějakého ajťáka budu muset ulovit.“

„To budeš, protože jinak jsi bez šance. Teda, víš, jak to myslím – od ajťáka se ničeho nedočkáš. Někdy pochybuji, že Opičákovi už došlo, že jsme manželé.“

„Vždyť jste spolu skoro osm let, to už si musel všimnout,“ Monika popadla tašku plnou jídla a po zemi ji táhla do chaty.

„Jo, ale jeho mozek je spíš v realitě Hvězdných válek – a tam se čas měří jinak. Aspoň myslím.“

„Aha. Asi bude bezpečnější, když si jenom pořídím dítě ze zkumavky. Nebo dál budu psát knížky a místo vlastních dětí se spokojím s hlídáním těch tvých. To mi celkem jde, ne?“

„To první skvěle a v tom hlídání zrovna přebornice nejsi. Promiň,“ natáhla ruku před sebe a vyrvala Péťovi ostrý klacek, se kterým honil nejmladší ze sester, přičemž křičel, že ji nabodne jako špekáček.

„Mami, teď jsi to zkazila,“ zaprotestoval její syn.

„Jo, mámy už jsou takové,“ ušklíbla se a pokárala ho: „Na tohle už si nehraj! Tvoje sestra není buřtík! Podívej, jak je hubená.“

„A ty?“ zeptal se s vážným výrazem.

Petra povytáhla obočí a rázně zlomila klacek. Než ho odhodila do trávy, zvedla výhružně prst: „Já jsem tvoje máma a říkám, že nikoho napichovat na klacek nebudeš.“

„Ani buřtíky?“

„Ani...,“ zarazila se, „buřtíky ano.“

„Mami, už budeme opékat?“ vstoupila do jejich dialogu Helenka, která proti bratrovu pronásledování nic neměla.

„Jasně, že budou buřtíky, ale musíš chvilku počkat. My to tady s tetou Monikou nejdřív vynosíme. Co kdybys nám pomohla vybalit? Šlo by to rychleji. Potom můžeme rozdělat ohýnek. Táta nám zahraje na kytaru...,“ šoupla dceři menší přepravku a popostrčila ji směrem k chatě.

„Hynek hraje na kytaru?“ podivila se Monika.

„Ne, ale pustí něco na Spotify.“

Monika se zasmála. Vzpomněla si na jejich první společný pobyt na chatě. To tehdy měla Petra jenom jedno dítě a Hynek si na YouTube hledal návod, jak podpálit mokré dřevo. Tehdy celý večer za studena udili.

„Něco ti povím, ale nesměj se,“ pokračovala Petra, „já jsem tak šťastná. Nevím, jestli je to tím těhotenstvím nebo čím, ale prostě jsem.“

„To je dobře,“ prohodila Monika a vzala do ruky poslední bagáž, se kterou rychle zmizela v chatě. Byla si jistá, že se jí v ten moment na řasách zaleskly slzy. Lidé kolem ní žijí spokojeným rodinným životem, který ona nikdy nepozná. Nebo má jen tak velký strach ho zkusit?

Raději se pustila do práce v chatě, aby na svůj zpackaný milostný život nemusela myslet. Proto je přece tady, a ne zavřená doma, kde na ni padá samota.

Bez Hynkova přičinění si v chatě rozdělily pokoje a trochu poklidily. Děti, ačkoli spráskaly několik pytlíků bonbonů, které jim Monika cestou koupila, se začaly dožadovat večeře. Jediný Opičák se nijak neprojevoval. Se sluchátky na uších seděl bez hnutí v půdním pokoji a spokojeně zíral do monitoru.

Pochopily, že se o táborák budou muset postarat samy. Petra nařezala špekáčky a chleba. Monika připravila zeleninu. Když se společnými silami neúspěšně pokusily rozdělat oheň, všimla si jich sousedka z vedlejší chaty. Představila se jako Jana Vejchrtková a pozvala je k nim na táborák. Každý pátek se u nich schází kamarádi ze všech spřátelený..

chat a klábosí. Bude ráda, když se jejich osazenstvo rozroste.

„Jste tu prvně?“ zeptala se stejná žena Petry, když se přidaly k velké vatře, kolem které bylo dalších deset dospělých a nespočet dětí. Nutno podotknout, že Opičák s nimi nepřišel, jen okenní tabulka ve vikýři se leskla v záři modrého světla.

„Jezdila jsem sem jako dítě,“ řekla Petra. „V Kachličce,“ podívala se směrem k rybníku, „jsem se učila plavat. Pak se rodiče rozvedli, chatu prodali… Ještě jsem tu byla párkrát na dětském táboře. Ale ve finále jsem tu nebyla dobrých dvacet let.“

„To byla která chata?“ zeptal se Janin manžel, Lukáš Vejchrtka.

„Víte, že už ani nevím. Někde tam, za cestou,“ ukázala nejistě za sebe Petra.

„Za tu dobu se tu toho dost změnilo,“ pokračoval Lukáš Vejchrtka, zatímco několik sousedů přikývlo, což ho evidentně potěšilo.

„Jo, je tu wifi,“ podotkla s hořkostí v hlase Petra, načež několik vzorových matek namítlo, že není nic snazšího než dětem zabavit mobily. Protože Petra nechtěla rozvádět, že nemá na mysli děti, ale svého manžela, raději se zeptala: „Jaké změny?“

„Všechno to začalo tím, když zavřeli ten blázinec,“ vyhrkla Jana Vejchrtková. Ta informace má přijít od ní, ne od jejího manžela. To ona tam pracovala.

„Matně si vzpomínám… Tam na kopci za kostelem v Boňkově… Jako děti jsme se kolem bály chodit.“ Mírně se otřásla při vzpomínce na noční bojovky. Když šly úsek kolem ústavu, přísahala by, že odsud slyšela skučení a zoufalý křik. Ale pravděpodobně to byla jenom dětská představivost. Zrovna tak se bála, když běžela kolem hřbitovní zdi, taky za ní slyšela naříkání mrtvých.

Jana Vejchrtková jen pokrčila rameny. Těch zvěstí se vesnicí tehdy neslo tolik, a většina z nich byla smyšlených. Ale popravdě ani ona sama nechtěla, aby se kolem potulovaly její děti.

„Vy jste tu měli blázinec?“ zeptala se se zájmem Monika, lačnící po všech informacích. „Kde? To mi musíš ukázat?“ obrátila se na Petru.

„Monika je spisovatelka,“ řekla na vysvětlenou Petra.

„Já měla pocit, že vás znám. Vy jste ta Hrubešová, ne?“ vykřikla rozrušeně drobná žena. Jmenovala se Linda Holečková a patřili k ní dva malí neposední výrostci, kteří se mezi sebou neustále pošťuchovali.

Monika přikývla. Raději by zůstala v anonymitě. Ona nemá být atrakcí, ona má dovolenou.

„Co píšete?“ chtěl vědět Roman Hájek, muž v zálesáckém mundůru.

„Píše detektivky. Dobré detektivky,“ vyhrkla Linda a poručila svým dětem, ať přestanou otravovat a táhnou za ostatními.

„Tak tady byste určitě našla solidní podklady. Viď, Jano,“ Linda mrkl na sousedku.

„Jo, jeden čas se tu děly celkem divný věci.“ Zkontrolovala, jestli s nimi u ohně nesedí některé z malých dětí. Všechny pobíhaly podél lesa a hrály si na indiány. Nebyl důvod, aby nepokračovala.

„Všechno to začalo tím požárem,“ uvědomila si, že to tak docela není pravda, protože smůla se na tenhle kraj lepila už delší dobu, ale jelikož se dalších slov ujal její manžel, nechala ho vyprávět.

„Dodneška se neví, co se tam přesně stalo. V noci vypukl požár a část léčebny shořela.“

„Kdo to zapálil?“ zeptala se Monika.

„To nikdo neví. Dlouho to vyšetřovali, ale na nic nepřišli. Janu to každopádně stálo práci,“ podíval se na ni, jestli k tomu chce říct víc.

„Dělala jsem tam ekonomku. Ministerstvo původně slíbilo, že opravu zaplatí, ale když propočetli náklady na financování oprav, rozhodli se ústav zavřít. V té době probíhala reorganizace systému,“ pokrčila rameny. „Chovance rozstrkali do jiných zařízení v republice a personál vyhodili. Dost lidem to zkomplikovalo život. Tady je chudý kraj a práce málo. Hledá se tu těžko,“ povzdychla si.

„To ale nebyl ten největší problém,“ pokračoval Lukáš Vejchrtka.

„Jak to?“ opáčila Monika, tušící senzaci. „Stalo se snad ještě něco dalšího?“ Přišla si trochu hloupě, ale neuměla si pomoct. Tak moc ji to zajímalo.

„Ten požár v ústavu byl jenom začátek. Krátce nato tu vyhořelo ještě několik chalup,“ zareagovala okamžitě Linda Holečková. „To by byl dokonalý námět na detektivku.“

„Tak to byl někdo místní?“ Monika zněla skoro zklamaně.

„Těžko říct. Já jen vím, že se tu později ztrácelo dost věcí,“ pokračovala Linda.

„Jaké věci?“ vyhrkla Monika.

„Věci ze zahrady, z domů. Všechno možné. Někdy to byly peníze, ale jindy nesmysly, které neměly valnou hodnotu.“

„Místní si myslí, že se sem nějaký chovanec vrátil, když ho propustili…,“ podotkla Vejchrtková.

„A vrátil?“

„Stává se to, tohle místo bylo pro některé lidi jejich domovem…“ Jana Vejchrtková jen pokrčila rameny. Pár jich tu sama viděla. Ale protože to policie uzavřela jako nevyjasněné krádeže, sama nikoho obviňovat nebude.

„Co ti lidé, kterým shořely domy, žijí tady ještě?“ ptala se Monika dál.

„Žijí. Aspoň dvě rodiny, co vím. Starý Vondráček se odstěhoval, ale Plucarovi a Zeleňákovi zůstali. Dostali od pojišťovny pěkné peníze a postavili si na zelené louce skutečně přepychové vily. Majitele těch dvou chalup u potoka neznám.“

„Chcete o tom napsat?“ vstoupila do toho Linda.

„Nevím,“ prohodila Monika ledabyle.

„Kdybyste chtěla, tak vás s těmi lidmi seznámím,“ pokračovala Vejchrtková.

„Klidně bys mohla paní spisovatelku propojit i s bývalým ředitelem ústavu. Vždyť se znáte,“ napadlo Lindu.

„S Formanem?“ potlačila nelibost Jana.

„On tu ještě žije? To je báječné,“ vyjekla nadšeně Monika.

„Žije,“ řekla s dávkou opovržení. „Zařídil si soukromou praxi, koupil bývalý Zámeček a vede v něm hotel Rajský život. Provozuje tam rodinné terapie.“ Dodnes mu neodpustila, že jí tenkrát nedal práci, když ji tolik potřebovala. Teď musí den co den jezdit až do Jihlavy, ale už si zvykla.

„Myslíte, že by byl ochotný si se mnou o tom promluvit?“

„Můžete to zkusit. Za to nic nedáte.“

„Jaký je?“

„Už mu táhne na šedesát, ale nevypadá na to. Já vím jen to, že byl dobrý ředitel. Na ústavu mu vždycky hodně záleželo.“

„Tak nás seznámíte? To by bylo fajn… Co kdybychom si tykaly,“ řekla Monika a zastyděla se, že dosud nic takového nenavrhla.

4

„Tiše! Ať nevzbudíš děti!“ zašeptala Jana a připlácla svému manželovi na ústa zpocenou ruku. Stěny jejich chaty jsou tenké, třebaže se je snažili všemožně vyspravit, když se sem před patnácti lety přestěhovali natrvalo. Každé hlasitější povzdechnutí se nese stavením jako potrubní poštou.

Lukáš se zasmál a jemně ji hryzl do dlaně. Páteční noc patří už léta jenom jemu. Je to to poslední, co v jeho manželství ještě stojí za to. To, že se toho musí hlasitě dožadovat a trošku svou ženu přesvědčovat vínem, je jiná. Už si zvykl, i on už oslavil pětačtyřicet a ví, že v tomhle věku jsou věci jinak než dřív.

„Tak co jim říkáš?“ zeptala se, když se schoulila do jeho podpaží a vdechla směsici potu a broskvové aviváže z povlečení.

„Komu?“

„Těm dvěma.“

„Ty ženské?“

„Jo, tak co si o nich myslíš?“

„Nevím, zdají se mi normální,“ cítil, jak se mu víčka klíží, ale věděl, že hned tak mu spánek dopřán nebude.

„Normální?“ vzepřela se na loktech a ve tmě, ve které jí nepomáhal ani měsíc, jak tomu bývalo v tomto období, se snažila najít jeho tvář a vyčíst z ní víc. Když se nedočkala žádné další reakce, padla zpátky do polštáře: „Mně se teda moc normální nezdají.“

„Proč? Dyť jsou v pohodě.“

„Ony možná jo, ale ty jejich haranti – o nich ještě uslyšíme…“

„Zato o tom jejím tajemným manželovi asi moc ne.“ Když hasil oheň a všichni si přáli dobrou noc, všiml si, že v protějším vikýři ještě září monitor.

„Co asi dělá?“

„Vydělává prachy,“ přetočil se na bok a tenké prostěradlo, které mu v letních měsících sloužilo jako deka, vytáhl k ramenům. Chladný noční vzduch s sebou nesl déšť.

Ta poznámka ji trochu rozladila. Zase se vrátila řadu let zpět. Edouškovi byly právě tři roky a ona se chystala nastoupit zpátky do práce. Po šesti letech na mateřské a se dvěma malými dětmi byla vděčná, že bude zase v dospělém kolektivu, a hlavně šťastná, že vydělá nějaké peníze. Lukáš byl v té době už šest měsíců na pracáku. Pilu, která je do té doby živila, zavřeli.

„Slyšíš, už prší,“ zatřásla manželem. „Měl bys zavřít okno. Zase to jde od vody.“

Když viděla, jak Lukáš vstává a poslušně míří k oknu, připomněla si, že on nikdy nebyl líný. Právě naopak. Práce, o kterou tehdy přišel, mu velmi chyběla. To, že nemohl najít víc než příležitostné brigády, pro něj bylo frustrující, a jí až příliš dlouho trvalo, než si všimla, že pije.

Ona měla hlavu plnou jiných starostí. Malých dětí. Taky svého zaměstnání. Za těch šest let se tam toho hodně změnilo. Především přišel nový ředitel, a jak to bývá, s ním se dostavila řada změn. Některé byly dobré, jiné za moc nestály, přesto v něj věřila. Když se však stala ta nehoda a ústav vyhořel a následně ho ministerstvo zavřelo, nikdy mu neodpustila, že si v té době otevřel vlastní praxi a ji nezaměstnal.

Zůstala bez příjmu, na krku se dvěma malými dětmi a manželem, který své deprese utápěl v alkoholu. Tehdy ještě netušila, že se k alkoholu přidaly i sázky. Až když se u nich za brankou objevil exekutor a hrubě se dožadoval vstupu dovnitř, aby jim oblepil majetek malou, těžko snímatelnou nálepkou, až tehdy pochopila, že je všechno špatně.